SOCKKRARTERNA I AYFALLSLITEN KRAN TII.LVKRKN". AV SILFITCELLULOSA. 223 



Praxis fiir die Herstellung von guten Sulfitzellstoff besonders ge- 

 eignet. Es ist iiämlich eine seit langem bekannte Tatsache, daio 

 die Kochung am besten verläuft, wenn der Gehalt an freier 

 schwefliger Säure etwa 70 Proz. der Gesamtmenge biidet wie Kla- 

 SON angegehen hat.» 



E. Öman i Teknisk Tidskrift 1915 förmenar, att en del av 

 sockret i avfallsluten skulle härleda sig av hydrolyserad cellulosa. 

 Han grundar detta anförande därpä, att han vid kokning av ve- 

 den med natriumbisulfit erhållit 57 — 58 % av vedens torrvikt ren, 

 vit och lätt defibrerad cellulosa. Delta antagande kunde varit 

 plausibelt nog, om verkligen den erhållna cellulosan varit ren 

 och fri från lignin, såsom han påstår. Delta var emellertid långt 

 ifrån förhållandet, vilket var lätt att konstatera med tillhjälp av 

 konc. svavelsyra, som löste fibern under stark brunfärgning. Hade 

 det varit ren cellulosa, skulle lösningen varit vattenklar. Såsom 

 författaren för länge sedan visat, är cellulosan ännu ej fullt ren, 

 då 48 % av vedens torrvikt blivit ullöst, ändock bevishgen där- 

 vid ingen cellulosa blivit löst. 



På detta område återstår närmast alt säkrare än som hittills 

 kunnat ske identifiera till såväl kvalitet som mängd de olika enkla 

 sockerarter, varav lignosanerna bestå. Det är hithörande förut ej offent- 

 liggjorda undersökningar, som skola bliva föremål för denna uppsats. 



Vad som hittills utgjort ett väsentligt hinder för en sådan un- 

 dersökning har varit, att sockerarterna i avfallslulen äro blandade 

 med mer än dubbelt sin vikt ligninsulfonsyrade salter. Utan att 

 dessa först bliva avskilda, är det ej möjligt att identifiera särskilt 

 druvsockrel och ännu mindre alt kvantitativt bestämma desamma. 



Såsom förut är anfört, crhöllo Fagerlind och författaren genom 

 extraktion med helt vatten ur finfördelad granved cirka 10 proc. 

 lignosaner av vedens torrvikt. Vid en ingående undersökning 

 av dessa funno vi den bestå av omkring 2,5 proc. xylos, 0,6 % 

 mannos jämte spår av galaktos. De (ivriga, omkring 6 proc. av 

 vedens torrvikt kunde då ej närmare bestämmas, än att de sak- 

 nade söt smak och voro optiskt högervridande. 



Sockerbestämningar, sådana de här kunna komma i fråga, 

 ske antingen medelst den Fehlingska lösningen eller enligt Glass- 

 mans metod. Båda metoderna förutsätta emellertid, att inga 

 andra ämnen i avfallsluten verka reducerande än de olika socker- 

 arterna. Detta har man förut ulan vidare antagit vara förhållan- 

 det. För att undersöka denna sak närmare, bestämdes reduk- 

 tionsförmågan, dels å avfallsluten själv, dels å densamma, sedan 

 de ligninsulfonsyrade salterna voro utfiillda. Luten själv hade en 



