232 TH. A. ASKERGREN. » 



lationer genom avstängande för virkestransport av de till Norge 

 ledande strömmarna, vilka gjordes för flottning obrukbara. 



Efter Karl XII:s död och under de stridande hattarnas och mös- 

 sornas regemente slod handeln så gott som stilla, och nya förord- 

 ningar, exempelvis det s. k. produktplakatet den 10 november 1724. 

 bidrogo även att hämma utförseln av trävaror. I och för skeppsre- 

 darnas understödjande förhindrades nämligen genom produktpla- 

 katet bl. a. utländska fart3^g att efter behag intaga last i svenska 

 hamnar, och vid utskeppning av järn, bestämdes huru många brä- 

 der, som fingo användas för stuvning av lasten. Järnindustrien 

 var särskilt omhuldad såsom vår förnämsta näringsgren. Den stän- 

 digt återkommande oron för betryggandet av bergverkens behov av 

 trävirke samt angelägenheten att understödja den svenska skepps- 

 rörelsen i förening med befarad skogsbrist gjorde, att man sökte 

 förhindra och förbjuda sågars anläggning i brukens närhet även- 

 som begränsa utförseln. Därjämte förbjöds export av vissa slag 

 av grovvirke. 



År 1727 försökte man att uppmuntra trävaruhanteringen, i det 

 alt kommerskollegium då anmärkte, att en bättre förädling av vir- 

 ket här hemma skulle komma till stånd och således utsikter till 

 större vinst öppnas. 



De nyinförda metoderna spredos emellertid ej så fort på den 

 tiden; visserligen omnämner ett kungl. brev av år 1739, att man 

 i västra delen av riket hunnit ganska långt, men samtidigt omta- 

 las, att »i Bottniska wiken på åtskilliga ställen förädlingskonsten 

 ännu är så i sin Linda, at til förlust på Dagswerken och förlust 

 på Skog, Furan där klyfwes mitt i tu med Kilar, och sedan så 

 länge med Yxa skrädes, tils däraf blifwa 2:ne ojämna Plankor». 

 Ännu på 1760-talet klagas över att »en tredjedel och ofta hälften, 

 wid tillwerkningen på allmänna sättet, uti Sågspån fruktlöst bort- 

 går, hwarigenom Riket årligen skal förlora imellan 2 och 6 Tun- 

 nor Guld.» 



Man syntes alltså haft blick för sågningsteknikens betydelse, men 

 uppskattade icke i samma grad trävaruhandelns betydelse för riket. 

 Så t. ex. arbetade norrlandsintresset i nära hundra år, närmare 

 bestämt från år 1719 till år 1809, förgäves på att utverka tillstånd 

 för de viktigaste norrländska städerna att erhålla den utvidgade 

 navigationsrätt, som dittills förmenats dem, och varigenom deras 

 trävaruhandel hölls i beroende av Stockholm, som hade privilegiet 

 på både Norrlands och Finlands handel. Det var under riksdagen 

 17C5— 1766, som den store Anders Chydenius, denne den moderna 

 demokratiens föregångare i Sverige och Finland, med sådan kraft 



