SVENSKA TRÄVAKUHANTERINGEN UNDER TIDIGARE AR. 23,'i 



och oräddhet uppträdde och i tal och skrift fordrade det bott- 

 niska stapeltvångets upphävande. Han vederlade på ett glänsande 

 sätt alla de juridiska och ekonomiska invändningar, som gjordes 

 av Stockholms och Åbo mäktiga borgerskap. Men Kungl. Maj:t 

 förblev obeveklig och avslog begäran om slapelrält för de norr- 

 ländska städerna med den motiveringen, att eftersom Norrlands 

 tillgång på exportprodukter ej erfordrade utvidgandet av sjöfarten, 

 och dessa exportartiklar på grund av sin beskaffenhet, ^såsom egent- 

 ligen skogsprodukter, ej medgåve deras ytterligare ökande,» kunde 

 den begärda stapelrätten ej beviljas. Först vid 1809 och 1810 års 

 riksdag veko dessa betänkligheter, och Söderhamn, Sundsvall, 

 Härnösand, Umeå, Luleå och Piteå fingo rält att idka handel 

 direkt på utländska hamnar. 



Ännu hade dock trävaruhanteringen ett gott stycke kvar, in- 

 nan man kan anse, att den, så att säga, slagit igenom. Det var verk- 

 ningarna av det tvivelaktigt berömda produktplakatet, som fort- 

 farande hämmande ingrepo i Irävaruhanteringens utveckling. Under 

 1600-talet hade man nöjt sig med att understödja den svenska sjö- 

 farten genom vissa tullförmåner (»hel- och halvfrihet >). Under frihets- 

 tiden vidtog man dock den åtgärden att alldeles utestänga främ- 

 mande fartyg från vissa slag av fraktfart. Man åsyftade att bringa 

 den långväga farten i svenska händer för att uppnå den fraktvinst, 

 som då ansågs som den viktigaste inkomstkällan för landet, och 

 önskade samtidigt få till stånd en svensk handel direkt på pro- 

 duktionsorterna för att undgå mellanhänder. Genom förord- 

 ningen föreskrevs, att ^ de främmande mage icke med egna 

 eller befraktade utländske fartvg — — hitföra andra än deras e^na 

 landsprodukter» (därav namnet produktplakat). Genom senare 

 tillägg och förklaringar förbjödos dels även svenska befraktare att 

 med främmande fartyg införa varor från orter utom produktions- 

 landet, dels utländska fartyg att idka kustfart inom Sverige. All 

 befraktning av andra fartyg än antingen svenska eller produktions- 

 landets var därmed förbjuden. 



Produktplakatet suspenderades visserligen under vissa lidsperiodei-, 

 då detta ansågs vara för riket gagneligt, samt undergick även vissa 

 modifikationer, men förordningen alstrade dock missnöje, som tog 

 sig uttryck i upprepade framställningar till Kungl. Maj:t avseende 

 att skapa lättnad för trävaru utförseln. Dessa framställningar 

 remitterades till Kongl. Commerce-Collegium. I sitt underdåniga 

 utlåtande av den 12 maj 1817 till Kungl. Maj:t över frågan, 

 huruvida det kunde anses med rikets fördel förenligt att vid ut 

 skeppning av trävaror medgiva utländska fartyg samma förmåner 



