296 J. A. LEFFLER. 



Vad kan då anledningen vara, att man där icke redan satt en 

 elektrisk tackjärnstillverkning i gång? Ja, det är lätt att göra en 

 sådan fråga, värre att besvara den. 



Riktigast blir väl att säga, att tiden icke varit mogen. 



Till en början måste ju kraftfrågan ordnas, och vi veta, att Porjus- 

 kraften, vilken man närmast tänker sig lämplig att använda för 

 smältning av Kiruna — Gällivare-traktens malmer, icke varit dispo- 

 nibel mer än omkring två år. 



Vidare har frågan gällt tillgången på träkol i dessa trakter. Att 

 träkol finnas är allom bekant, men lika bekant är även, att de 

 gamla svenska bergslagernas behov av träkol numera till större 

 delen fylles från Norrland och därvid även så långt norrifrån som 

 uppemot 68:de breddgraden utefter Boden — Riksgränsbanan. En 

 ny tackjärnstillverkning häruppe skulle därför, om ej ett lämpligt 

 samarbete ordnas, bliva den gamla hanteringen söderut till förfång 

 genom att beröva den en del av dess träkol. I detta sammanhang 

 torde böra nämnas, att under förutsättning av, att normala priser 

 å tackjärn, träkol och koks återkomma efter kriget, ingen utsikt 

 synes förefinnas att i stället för träkol kunna använda koks i elek- 

 triska masugnar. 



Ett sådant samarbete i en eller annan form måste emellertid efter 

 min uppfattning komma till stånd. Endast då blir det möjligt att 

 till alla parters fördel begynna och bedriva en elektrisk tackjärns- 

 tillverkning i övre Norrland. 



För verken söderut skulle ett sådant samarbete betyda en del- 

 vis förflyttning av deras tackjärnstillverkning till ett distrikt i norr, 

 där järnmalm, vattenkraft och icke minst träkol finnas i överflöd 

 och sålunda en tackjärnstillverkning har naturliga betingelser, och 

 vidare att det tillverkade tackjärnet icke kommer att uppträda som 

 konkurrent vare sig på den inländska eller utländska marknaden. 



Den nya tackjärnsindustrien åter skulle omedelbart komma att 

 stå på säkra fötter, med de ekonomiskt starka äldre verken bakom 

 sig och med dem som självskrivna avnämare Den skulle vidare 

 från dem kunna erhålla de komplementmalmer, som äro behövliga 

 för att tillsammans med Lapplandsmalmerna — Kirunavaara-A-malm. 

 Tuolluvara-malm, briketter eller sinter av slig av Gällivare varp- 

 malm och möjligen andra — giva beskickningarna en lämplig sam- 

 mansättning. 



Med hänsyn till en sådan transport av malm söderifrån torde en 

 blivande tackjärnstillverkning i övre Norrland böra förläggas vid 

 kusten eller nära densamma. Returfrakten för tackjärnet blir då 

 även bekväm och billig. 



