JÄRNHANTERING I NORRLAND. 297 



Egentligen är det ganska lätt att bestämma lägeslinjen, så att 

 säga, för en elektrisk masugnsanläggning i övre Norrland. Den 

 bör ligga någonstädes vid järnvägen Kiruna — Boden — Luleå. Här 

 går malmtrafiken fram, avstånden till fallen äro på varje punkt 

 överkomliga, och medelst järnvägen är det lätt att till verket sam- 

 manföra den kolmängd, som eventuellt icke kolas på stället. Jag 

 har tänkt mig Sävast såsom en lämplig plats för en sådan mas- 

 ugnsanläggning. 



I allmänhet gäller, att ju närmare Bottniska vikens kust verket 

 lägges, desto mera underlättas dess byggande och drift. Utom de 

 fördelar, som ovan antyddes i samband med frågan om samarbete 

 med de gamla järnverken söderut, vinner man därigenom lägre 

 byggnadskostnad, lägre avlöningar till personalen, bättre trivsel för 

 denna, bättre klimatiska förhållanden och billigare träkol. 



I alla dessa hänseenden borde ju Luleå ha företräde framför 

 andra platser. Men staden har ur strategisk synpunkt icke ett så 

 skyddat läge som Boden eller Sävast. Sävast åter har det före- 

 trädet framför Boden, att där fmnes skiljebom för avskiljande av 

 den flottved, som eventuellt skall kolas på platsen, samt att Lule 

 älv är segelbar ditupp — 1,8 m vattendjup vid lågvatten. Alla 

 tre platserna ligga ju även synnerligen väl till för ditfrakt av kol 

 från skogarna utmed Biksgränsbanan och norra stambanans när- 

 maste sträckor och från kolugnar, anlagda där de stora älvarna 

 korsa norra stambanan. 



Skulle Porjuskraften här nere ställa sig för dyr, har man Ede- 

 forsen i Lule älv eller Storforsen i Pite älv att tillgå. 



I det föregående har fördelen av sjötransport över Bottniska viken 

 och Ålands hav blivit berörd. Det bör emellertid därvid icke lämnas 

 oanmärkt, att denna sjötransport i ett avseende lider av en betänklig 

 olägenhet, den nämligen, att icke kunna pågå året om. Enligt sta- 

 tistiken för åren 1904 — 1914 har Lule hamn varit stängd i medeltal 

 193 dygn per år. Härigenom blir det tvunget att lagra det vintertid 

 tillverkade tackjärnet vid verket, vilket förorsakar en ränteförlust. 



Det är bekant att planer äro å hane att vidtaga sådana åtgärder, 

 att längre seglationstid kan beredas de norrländska hamnarna. 

 Kunna dessa planer realiseras, vore det givetvis till fördel även för 

 en blivande tackjärnstillverkning där uppe. 



Med hänsyn till träkolen och en hel del andra förhållanden borde, 

 som ovan nämnt, en elektrisk tackjärnstillverkning i övre Norrland 

 förläggas möjligast nära kusten. Däremot skulle givetvis malmen 

 kräva, att den förlades vid ett gruvfält, liksom kraften, att den för- 

 lades vid kraftstationen. 



