OM l)i; CKNTRALSVKXSKA I .lÄI.I.ENS FÖHSTA ILOKA. 329 



Den är samtidig och tidigare. Under det skedet av istiden låg 

 sammanliängande inlandsis över Norrland, Svealand och centrala 

 Norge ända ut till fjord bottnarna, till -raerna». Varifrån har då 

 den glaciala Horan kommit? Man kan ej gärna tänka sig en 

 invandringsström från söder längs norska kusten. Vägen var 

 mycket smal, ofta stängd av is och öppna fjordar. Det måste 

 ha gått långsamt för floran att vandra den vägen, men de 

 första växterna kastade sig hlixtsnahbt över det hlottade landet. 

 Det synes mig icke finnas annan möjlighet.^ än att, såsom 

 förut på rent växtgcografiska grunder antagits, land funnits på 

 norska västkusten, och eventuellt även länorc in vegetations- 

 bärande nunatakker, och att tloran där övervintrat under den sista 

 nedisningen. 



Denna floras historia bör vara mycket spännande. Först fast- 

 kedjad under bedrövliga förhållanden hela den sista istiden. 

 Så går isen tillbaka, issjöarnas tid kommer. Väldiga vidder av 

 bästa tänkhara mineraljord blottas för kolonisation. Klimatet är 

 gott, och framför allt finnes ingen konkurrens. Den alpina växt- 

 världen hör ha utvecklat en ymnighet och prakt, som nu saknar 

 motstycke. Så urtappas issjöarna till nya vidder för fjällfloran 

 att befolka — men istället kommer den stora katastrofen. Över 

 den försvinnande inlandsisen framrycka från öster hjörk- och tall- 

 tlororna. För dem är också landet det bästa tänkbara, och kli- 

 matet tillåter dem snart stiga 2 å 300 m. högre till fjälls än nu. 

 Den arktiska floran kan ej göra minsta motstånd mot skogens 

 frambrytande skaror. På försvinnande kort tid är den undan- 

 trängd till de högsta fjälltopparna. Landet, som nyss var täckt 

 av den rikaste fjällflora, bär endast torra tallhedar, överst kran- 

 sade av mera örtrika björkskogar. 



Hippoplicu" torde ha tillhöit den flora, som frodades i issjö- 

 landet. Den är funnen i många jämtländska kalktuffer. 1 sådan 

 har också R. Serxandkh (Svenska kalktuifer. G. F. F. 1915) an- 

 träffat Amblystegiiim tiirgescens. Båda äro borta och döda från 

 våra fjälltrakter. De hunno ej sätta sig i säkerhet på något högre 

 fjäll, när skogen kom. Hur många arter, som med dem gingo 

 under, veta vi icke. 



Ännu en svår hemsökelse skulle i senare tider dral)ba Ijällens 

 flora. Den stora klimatförsämringen sänkte naturligtvis icke endast 

 skogsgränsen utan även alla andra regionsgränser och glaciations- 

 planet med mer än 200 m. Det kan ju tyckas, som om det i 

 stället varit ytterst gynnsamt för fjällväxterna, när de stora, 

 forna skogsområdena ställdes till deras dis])osition. Men våra 



