338 MAURITZ CARLGREN. 



rum. Kompletteringsdiken ha inlagts, i den mån de första dik- 

 ningarna icke visat sig tillfyllest. Man finner dock intet överflöd 

 på diken, och Tjärnmyren brukar anföras som exempel på en 

 schablonfri, knapp, men synnerligen lyckad dikning. Fig. 5 — 9 och 11 

 visa några prov på resultaten. 



Föryngringen på myrarna har i regel gått utmärkt, där icke starkt 

 kreatursl)ete hindrat de grodda plantorna att utvecklas. Björken 

 kommer i allm. först, i dess skydd försiggår föryngringen av tall 

 och gran med synbar lätthet. Undersöker man ej förhållandet 

 närmare, ter sig uppslaget uteslutande som ett björksnår. Ett tu 

 tre är ögonblicket kommet, då björken klippes (2—3 m höjd), och 

 man har framför sig en ungskog av tall eller gran eller bådadera 

 med synnerligen tilltalande utseende och tillväxt (fig. 6, 7, 8). 

 Dock uttages endast den barrträdsplantor tryckande björken. Luc- 

 korna få gärna fyllas av björk, som växer väldigt på myren och 

 här är värdefull vedskog. 



På den dikade myren finnes ofta i stöpet stampande margranar 

 eller martallar, enstaka eller bildande glest och ojämnt bestånd. 

 Deras utomordentligt kraftiga reaktion efter dikning är för dikaren 

 en välbekant och behaglig företelse (fig. 4, 5, 9.) 



Hyggenas och »tallmarkens» marbuskar av gran ha ingenstädes 

 som på Sanna haft en fristad. Därav ha de mått väl och icke kommit 

 vårdarens förhoppning på skam (fig. 2 och 3). Till »marbuskar» 

 räknas då icke blott vanvuxna individer utan alla på grund av 

 långvarigt tryck och beskuggning tillbakasatta, mer och mindre 

 barrfattiga, laviga småträd och »buskar» av tynande utseende, som 

 bli kvar efter avverkningen. Om marbuskarnas existensberättigande 

 ha förts hårda strider. För många äro de alltjämt en styggelse, 

 som skall helt och hållet bortrensas från hyggena. Deras behand- 

 ling å Sanna — även å den s. k. rena tallmarken — har som sagt 

 alltid varit präglad av ömhet. Och när Frans Kemfe 1904 ansåg 

 marbuskarnas reaktionsförmåga efter avverkning klarlagd, gav han 

 order om bränningens upphörande å Mo & Domsjö marker. Han 

 har ingalunda ansett sig ha skäl ångra detta. Fig. n:o 1 visar 

 dylika undertryckta margranar, som friställts genom avverkning; 

 deras reaktionsförmåga bestreds på sin tid och blev t. o. m. före- 

 mål för vadslagning. De togo sig naturligtvis, men någon bild, 

 som verifierar detta, finnes tyvärr icke. 



I Sanna-skogens luckra markvegetation och humus försiggår den 

 naturliga föryngringen lätt. 1914 års rikliga natursådd av gran 

 lämnade också utmärkta resultat. Fastmaikssådder ha behövt till- 

 gripas endast å de torraste och magraste markerna eller i allmän- 



