för tillkallade sakkunniga. Detta betänkande står i visst sammanhang med det betänkande, 

 som den l6 mars 1912 avgivits av den norrländska skogsvårdskommittén jämlikt Eders Kungl. 

 Maj:ts uppdrag den 5 juli 1907 angående utredning av de åtgärder, sota kunde böra vid- 

 tagas för att åstadkomma en rätt vård av kronans och de under skogsstatens tillsyn ställda 

 skogarna i Norrland och Dalarna. Över de delar av den norrländska skogsvårdskommitténs 

 betänkande, som avhandla i>enskilda skogar-ti och Tiskogseldii har domänstyrelsen den 

 28 mars, 7 juli, 15 september och 10 november år 1913 avgivit underdåniga utlåtanden. 

 Sedan riksdagens revisorer för år 1913 gjort vissa uttalanden rörande hushållningen å statens 

 skogar, som i huvudsak sammanfalla med vad den norrländska skogsvårdskommittén i avdelning 

 II, Htisha Ilningen, av sitt betänkande anfört, har domänstyrelsen efter nådig remiss av- 

 givit underdånigt utlåtande över dessa frågor den 18 januari 1915. Övriga delar av den 

 norrländska skogsvårdskommitténs betänkande, vilka beröra frågor gemensamma för Norrland 

 och Dalarna samt södra och mellersta landet, ävensom en av styrelsen för de extra jäg- 

 mästarnas förbund den 16 mars 19 1 4 avgiven underdånig skrivelse rörande den norrländska 

 skogsvårdskommitténs betänkande, vilken i nåder remitterats till styrelsen den 17 mars 1 9 14, 

 ha icke ansetts böra bliva föremål för styrelsens underdåniga utlåtande förrän de skogssak- 

 kunniga för södra Sverige avgivit sitt betänkande. 



Sedan styrelsen tagit i övervägande dels de i nåder remitterade underdåniga yttranden, som 

 över betänkandena avgivits av Eders Kungl. Maj:ts befallningshavande, föreningen Sveriges 

 ordinarie jägmästare, de extra jägmästarnas förbund och Sveriges kronojägareförbund, dels de 

 yttranden, som efter domänstyrelsens anmodan avgivits av överjägmästarna och jägmästarna, 

 dels ock uttalanden gjorda vid möte i Örebro den 19 april 1916 av Bergslagsdistriktets jäg- 

 mästare får styrelsen härmed, återställande remissakterna och vidfogande i ärendet infordrade 

 och inkomna yttranden, i underdånighet avgiva utlåtande såväl över de delar av den norrländska 

 skogsvårdskommitténs betänkande, varöver underdåniga utlåtanden förut icke avgivits, som över 

 det nu i nåder remitterade betänkandet av de skogssakkunniga för södra Sverige, kommande 

 därvid frågor av närbesläktad art, som beröra landet i dess helhet, att behandlas gemensamt. 



Hushållningen. 



De allmänna grunderna för statens skogshushållning ägnas en ingående ut- 

 redning i den norrländslici skogsrå rJskominittens betänkande å sid. 13 och följande ävensom 

 uti en av kommittéledamöterna Fahlén och Ringstrand avgiven reservation, sid. 557 — 59^- 

 Styrelsen anser sig ej böra referera vare sig kommitténs ståndpunkt i denna fråga eller 

 reservanternas därifrån avvikande uppfattning i vidare mån än vad angår de olika principer, 

 som kunna tillämpas bland annat vid beräknande av skogens rätta avverkningsålder. De 

 benämnas å sid. 17 i kommittébetänkandet penningränteprincipen och skogsrätiteprincipett. 

 Såsom nära analoga begrepp användas i skogslitteraturen uttrycken markränteläran och 

 skogsränteläran. 



Penningränteprincipen betraktar skogen och dess virkesförråd som ett realisationsobjekt, 

 vilket för att få kvarstå i skogsbruket bör giva ränta på realisationsvärdet i höjd med gängse 

 räntefot, varjämte enligt den egentliga markränteläran alla kostnader och kapital, som ned- 

 läggas i skogsbruket, böra förränta sig på samma sätt. 



Skogsränteprincipen däremot betraktar mark och virkesförräd som en naturprodukt, vilken 

 bör vårdas så, att avkastningen från skogen absolut taget blir den största möjliga, utan att 

 storleken eller värdet av samma naturtillgäng är av något intresse, efter som det i ett ut- 

 hålligt skogsbruk varken kan eller får lösgöras och användas till andra ändamål än skogs- 

 bruk. Skulle en värdesättning av skogskapitalet ske, kan tydligen ej ränta efter någon viss 

 på förhand bestämd räntefot å beräknat kapital stipuleras, utan får man helt enkelt nöja sig 

 med den relation mellan avkastning och kapital, som vid ett välskött skogsbruk med högsta 

 möjliga årsavkastning i praktiken kan uppnås. 



Penningränteprincipen anser i motsats härtill, att skogsägaren själv kan bestämma den 

 önskade räntefoten, varför all skog, som ej genom sin tillväxt giver önskad ränta på sitt 

 värde, enligt denna princip, bör avverkas. Vikt fästes alltså endast därvid, att avkastningen 

 blir stor i förhållande till kapitalet, medan ingen fordran uppställes därpå, att kapitalet skall 

 placeras eller kvarbliva i skogsbruket, så att denna näringsgren gifver hög avkastning. 



Grunden till att dessa båda principer kunna vid tillämpningen leda till väsentligt olika 

 hushållning är att söka däri, att skogsförrådet enligt dem kan bliva avsevärt olika stort. 

 Under många förhållanden måste nämligen virkesförrådet vid penningränteprincipens tilllämp- 

 ning högst betydligt nedbringas, ja, till och med helt uttagas ur skogsbruket. Vid skogs- 



