tvivelsutan visa sig, att medellånga omloppstider giva den mest tillfredsställande avkastningen 

 och räntan och därför böra läggas till grund för statens skogshushållning. 



Med iakttagande av de lärdomar, som penningränteprincipen tillfört skogshushållningen, 

 skall man sålunda kunna undvika allt för korta omloppstider med låg avkastning likaväl som 

 alltför långa med onödigt låg räntabilitet. A statsskogarna torde sålunda böra tillämpas 

 omloppstider, som skola visa sig ligga mellan dem, vartill ett ensidigt tillämpande av endera 

 av nu ifrågavarande teorier skulle giva upphov. 



Styrelsen får i sammanhang härmed fasta uppmärksamheten därpå, att det möter svårighet 

 att för långa perioder angiva den lämpligaste räntefoten, enär den allmänna räntan fluktuerar. 

 För statens räkning torde det emellertid vara berättigat att vid beräkningar av här ifråga- 

 varande slag använda en något lägre ränta än den vid mera riskfria affärer gängse. Staten 

 är nämligen i regeln i tillfälle att kunna upplåna penningar till billigare ränta än den i 

 handel och vandel gängse. Begränsas räntefordran till vad staten i regel skulle behöva 

 betala för lånta penningar, torde, om dyrhetstillväxten jämväl beaktas, effekten i praktiken 

 bliva den, att i södra och mellersta delarna av landet omloppstiderna endast obetydligt komma 

 att nedgå under de hittills tillämpade, medan för norra delarna av landet de förbättrade av- 

 sättningsförhållandena speciellt för småvirke torde bidraga till, att en rätt betydlig reducering 

 av i äldre tid beräknade omloppstider bör kunna företagas. 



En högre omloppstid med sitt större virkesförråd erbjuder emellertid ofta för skogshus- 

 hållningen en säkrare basis än en kortare omloppstid med motsvarande lägre virkesförråd 

 och mindre inkomst, då den förra t. ex. gör det lättare att övervinna de olägenheter, som 

 kunna bliva en följd av större skador genom storm och snöbrott, skogseldar m. m., var- 

 jämte den även gör det möjligt att i ökad omfattning begagna en tillfälligt god konjunktur 

 utan men för skogsbestånden. Förhållanden kunna därjämte inträda, som tvinga staten att 

 viss tid hårdare anlita virkesförrådet än under normala förhållanden. Det verkar i sådant 

 fall mindre störande på hushållningen att äga tillgång till ett större realiserbart förråd. 

 Skillnaden i ovannämnda avseenden kan likställas med betydelsen av att under kritiska tider 

 med oförutsedda krav äga tillgång till ett sparat kapital, dock så placerat, att det alltjämt är 

 verksamt i produktionens tjänst, ehuru även möjligt att lösgöra. Det kan enligt styrelsens 

 mening ifrågasättas, huruvida ej på statens hushållning bör ställas en fordran på bevarandet 

 av ett dylikt skogsförråd, även om en del därav icke ens med tillhjälp av dyrhetstillväxten 

 kan anses lämna önskad, skälig ränta å sitt realisationsvärde. 



Framtidens räntesatser kunna icke säkert bedömas, men möjligen torde de komma att 

 efter hand sjunka. Landets virkesförråd särskilt å privatskogarna torde likaledes efter hand 

 bliva mindre, medan efterfrågan å virke och därmed priset alltjämt har tendens att stiga. 

 Båda dessa förhållanden samverka till att å statens skogar göra en försiktig hushållning med 

 relativt långa omloppstider berättigad. 



Av det sagda framgår, att styrelsen icke anser lämpligt att å statens skogshushållning en- 

 sidigt tillämpas någondera av de skogsekonomiska principer, som i det föregående berörts, 

 utan att därvid bör med undvikande av överdrifter tillgodogöras de goda sidorna hos dem 

 båda och särskilt beaktas, att nöjaktig ränta vinnes å skogens värde, i vilket avseende sty- 

 relsen far hänvisa till föreskrifter å sid. 21 i sitt den 27 maj 1916 utfärdade skogsindelnings- 

 cirkulär, varav ett exempel här bifogas. 



De skogssakknnniga för södra Sverige ha endast i förbigående, sid. 60 — 61, vidrört frå- 

 gan om de skogsekonomiska principerna. De framhålla, att hithörande spörsmål ännu ej 

 vore så utredda, att det kunde vara försvarligt att för tillämpning i statsskogsförvaltningen före- 

 skriva endera av dessa principer och därmed följande ytterligheter i hushållningen. 



Frågan om de allmänna skogarnas indelning till ordnad hushållning behand- 

 las i de skogssakkurinigas för södra Sverige betänkande ä sid. 2S — 33, 143 — 152 och 195 

 — 200. 



Härvid redogöres bland annat för och kritiseras det förfarande, som nu tillämpas vid sko- 

 garnas indelning i södra och mellersta delarna af landet, nämligen 



att för varje särskild allmän skog upprättas en fullständig hushållningsplan, varför för- 

 valtningsenheterna i regel blivit för små, och att vid taxeringen endast en uppskattning av 

 virkesförrådets kubikinnehåll ägt rum; 



att detta arbete i dess helhet anförtros åt i regel yngre skogstjänstemän, sålunda i de 

 flesta fall ej åt revirförvaltarna, samt 



att förslagen, sedan de granskats av jägmästaren och överjägmästaren, vanligen med bi- 



