19 



ning och trämassefabrikation ställde sig vanskligare för staten än för den enskilde särskilt 

 med hänsyn till det aflfarsmässiga bedrivandet. 



Överjägmästaren i Skellefteå, distrikt anförde i samma sak i sitt yttrande av den 2 okto- 

 ber 1912: 



att de svårigheter som vid tiden for domänstyrelsens underdåniga skrivelse den 16 juni 

 1908 förefunnos för avsättning av grö\Te virke i ö\Te Norrland fortfarande kvarstode; 



att däremot svårigheterna i samma avseende beträffande det smärre virket, pappersmasse- 

 ved av tall och gran, något lättats ; samt 



att, ehuru meningarna kunde vara delade om lämpligheten av att staten själv dreve för- 

 ädlingsverksamhet i ö\Te Norrbotten, ett realiserande av detta förslag dock borde kunna 

 innebära såväl stora stats finansiella fördelar, som ock möjligheter till utveckling av skogs- 

 vård å statsskogarna. 



Senare hava de skogssakktinniga för södra Sverige upptagit frågan, huruvida staten själv 

 borde bedriva industriell verksamhet och särskilt såg\erksrörelse. Här^^d anföres först å 

 sid. 97 och följande i betänkandet att sådan rörelse nu bedreves inom de fem södra över- 

 jägmästaredistrikten vid tio sågar, vilka uppräknas. Flertalet av dessa hade av kronan för- 

 vär\-ats vid inköp av gamla bruksegendomar. Jämte de fasta såg\-erken funnes inom Södra 

 distriktet ett ambulerande sådant. 



Därefter lämnas en redogörelse för de mycket växlande åsikterna angående lämpligheten 

 av att staten bedriver såg^•e^ksrörelse. 



Det gåves enligt de sakkunnigas mening vissa fall, dä kronan obestridligen borde be- 

 driva sågverksrörelse, nämligen först och främst dä det visade sig ogörligt att utan försågning 

 till skäliga priser avsätta kronans virke. Ofta kunde de transportabla sågverken för sådant 

 ändamål göra stor nytta. Vidare de fall, då kronan genom köp fönär\at sägar tillhopa med 

 skogsegendomar. Här gällde det att genom driftens fortsättande söka förränta de kapital, 

 som anläggningarna representerade, varjämte hänsyn även måste tagas till den personal, som 

 sedan gammalt haft sitt uppehälle av sågverksrörelsen. 



I fråga om att bygga helt nya sågverksanläggningar vore det vanskligt att uttala några 

 bestämda önskemål, ty härvid kunde lokala förhållanden i vissa fall vara avgörande. Som 

 regel borde ej små fasta såganläggningar ifrågakomma, ty vid dessa bleve anläggnings- och 

 amorteringskostnaderna högre än vid större såg^•erk. Fasta sågar borde helst förekomma 

 å större kronoparker, där den årliga timmerfängsten vore tillräcklig att mata en ordinär 

 anläggning, eller ock borde sågverket forläggas å någon plats, dit virke kunde med fördel 

 forslas från flera närliggande allmänna skogar. Däremot borde kronan ej driva såverksrö- 

 relse i sådana fall, dä driften delvis måste uppehållas med köptimmer. 



Slutligen anfÖres ett konkret exempel, som visar att verklig nettobehållning kunde vinnas 

 genom statens såg\erksdrift även under nuvarande förhållanden. 



A sid. 216 och följande i betänkandet anfÖres vidare bland annat, att så snart man med 

 verklig visshet genom kalkyler kunde bevisa, att uppförandet av en fast såganläggning å en 

 kronopark komme att höja nettobehållningen per kubikenhet ä virket från denna, förelåge 

 anledning för kronan att driva såg%erksrörelse ä den ifrågavarande skogen. Upprättandet av 

 en sådan säker kalkyl vore emellertid förenat med stora, närmare angivna svårigheter. 



Genom en därpå inriktad bokföring borde kontrolleras, huruvida rörelsen vid kronans 

 såg\erk lönade sig. 



Ledandet av sågverksrörelsen krävde vissa kvalifikationer, som skogsstatens tjänstemän ej 

 alltid ägde. Hit hörde särskilda kunskaper och praktisk erfarenhet i sågverks- och trävaru- 

 branschen. Såg^•erkschefen skulle äga förmåga att ej endast leda den rent tekniska sidan 

 av rörelsen, så att störningar eller fördyringar i verkets drift ej uppstode, utan han måste 

 jämväl kunna behärska den affarstekniska delen av förvaltningen, vilken ej obetydligt avveke 

 från den affärsrörelse, som i vanliga fall bedreves å reviren. Ville staten driva sågverksrö- 

 relse, sj-ntes det därför vara nödvändigt, att vid tillsättandet av jägmästaretjänster i de revir, 

 där såg funnes, anciennitetsprincipen lämnades åsido, och platsen besattes med den person, 

 som ägde de största förutsättningarna för att på ett rätt sätt kunna leda såg\erksdriften. För 

 att som chefer för såg^erksdriften kunna erhålla och i konkurrensen med de enskilda bibe- 

 hålla verkligt dugande personer, torde det bliva nödigt, att staten beviljade dessa några extra 

 löneförmåner utöver vad som tillkomme övriga revirförNaltare. 



De sakkunniga sluta sin framställning därmed, att försågning av virket å de allmänna 

 skogarna för höjande av dettas nettoavkastning huvudsakligen borde äga rum, 



