21 



finnes, och därpå fast anställa en person, som äger goda förutsättningar tor att kunna väl 

 sköta befattningen. Ty det kan av någon anledning inträffa, att han ej fSller mättet, och 

 att ett ombyte av person bör äga rum. Härtor tlr givetvis någon svårighet icke torefinnas. 

 Beträffande däremot sådana mindre sågverksanläggning^ar, som förefinnas i statens ägo i 

 södra och mellersta delarna av landet och som avses i de skogssakkunnigas tor södra Sverige 

 betänkande, finner styrelsen deras förslag om, när sågning för kronans räkning bör bedrivas 

 lämpligt. 



I firåga om de sakkunnigas uttalande, att vid befordringen tiU jägmästare a revir, där såg- 

 verksrörelse bedrives, endast borde förordnas personer med ingående teoretisk kännedom om 

 och praktisk erfarenhet i sågverksbranschen, så anser sig styrelsen böra fasta uppmärksam- 

 heten därpå, att det ofta hänt, att till sådan jägmästarebefattning icke anmält sig någon 

 skogtjänsteman med dessa förutsättningar. Vidare kan det ock inträffa, att ehuru det bland 

 de sökande finnes t. ex. en, som verkligen har erfarenhet i sågverksbranschen, en annan fin- 

 nes, som visserligen saknar sådan erfarenhet, men som pä grund av sina egenskaper i övrigt 

 — driftighet och praktisk duglighet — måste anses hastigt kunna sätta sig in i skötseln av så- 

 dana mindre sågar, som kronan nu äger. och bliva den andre ganska mycket överlägsen. 

 Emellertid är stj-relsen ense med de sakkunniga däruti, att ^-id dllsättande av dessa befatt- 

 ningar anciennitetsprincipen bör, såsom tlera gånger redan skett, åsidosättas, så att till ett 

 sådant revir, så långt det med grundlagens följande är möjligt, den bästa av de sökande må 

 kunna erhållas. Men å andra sidan vill styrelsen hålla tore, att det vore synnerligen olvck- 

 ligt att binda Eders Kungl. Maj:t med detaljerade föreskrifter för sådana befordringar, enär 

 sädana toreskrifter i vissa £all kunde rent av verka motsatsen av vad som avsetts. 



De skogssakkunniga för södra Sverige ha å sid. 104 — 123 och 220—225 till frå<yan om 

 sparsamhet med husbehovsvirket lämnat en utredning, som utmynnar i vissa förslag, 

 avsedda att åvägabringi större sparsamhet såväl till mängd som beskaffenhet med husbehov-s- 

 virket å de allmänna skogarna. 



I denna utredning ha de sakkunniga redogjort för de bestämmelser, som äro gällande i 

 avseende på husbehovsvirket, samt för huru dessa bestämmelser verkat. 



De sakkunniga uttala därvid den åsikten, att misshushållning med det från de allmänna 

 skogarna till husbehov utlämnade virket ägt rum. och att denna misshushållning i stort sett 

 ej kunde hävas på annat sätt, än att den rätt till fritt husbehovsvirke, som hittiUs varit bo- 

 ställshavare och arrendatorer på vissa villkor medgiven, indroges. De sakkunniga föreslå i 

 detta avseende; 



taft vid de jordbrukslägenheter å kronoparkema, vilkas innehavare ej äro an anse som 

 kronans skogsarbetare, samt vid samtliga kronans utarrenderade jordbruksdomäner det fria 

 husbehovsvnrket måtte helt indragas: 



att vid de ecklesiastika skogarna det husbehovsvirke, som efter löneregleringamas genom- 

 förande i första hand skall utgå till boställenas arrendatorer, i likhet med vad som föresla- 

 gits i fråga om kronodomänema, måtte helt indragas ; samt 



att det fria bränsle, som enligt den nya löneregleringen skall utgå till de ecklesiastika 

 tjänsteinnehavama, måtte indragas och ersättas med ett kontant årligt belopp.» 



De över jägmästare, som i sina yttranden berön dessa frågor, biträda de sakkunniga i 

 deras åsikt, att slöseri med husbehovsvirket ägt rum å de allmänna skogarna, och att en för- 

 ändring till det bättre i detta avseende skulle kunna vinnas därigenom, att den arrendatorer 

 å de allmänna skogarna tillerkända rätten till husbehovsvirke indroges. 



DomänstjTelsen tor sin del inser tillfullo betydelsen av att söka främja sparsamheten med hus- 

 behovsvirket från de allmänna skogarna. Det har nämligen särskilt vid utarrendering av kro- 

 nans jordbruksdomäner i många fall \-isat sig, att en arrendatom vid arrendeperiodens början 

 tilllorsäkrad rätt tiU fritt husbehovsvirke kunnat vid periodens slut i toljd av stegrade priser 

 på vnrke motsvara en betydande del av arrendebeloppet. Detta har gjort, att rätten till hus- 

 behovsvirke numera begränsas antingen till vnss i arrendekontraktet angiven mängd eller 

 ock, då fråga är om domäner, vilkas skogsavkastning understiger arrendatoms husbehov, på 

 sätt i den tor skogen gällande hushållningsplanen finnes angivet. Däremot skulle styrelsen 

 ej ansett sig kunna i strid med gällande grunder tor förvaltningen av kronans jordbruksdo- 

 mäner frånkänna arrendatom rätt till husbehovsvirke, då domänens skogstillgång medgivit, 

 att han kunnat lilltorsäkras sådan rätt. Detta har kunnat ske endast, då hela skogen lämp- 

 ligen kunnat avsattes till kronopark. Stjrelsen hyser tillika tvivel om, att det kan vara un- 



