58 



Skogsstatens personal och tjänstgöringsområden. 



Revirförvaltningen. 



Tjänstgöringsotnrådena. 



De skogssakkunrtiga för södra Sverige hava å sid. 1 64 och följande lämnat en utredning 

 över de förändringar, som reviren i södra och mellersta Sverige i fråga om antal och areal 

 undergått alltifrån år 1875, ^^ den vid 1874 års riksdag fastställda avlöningsstaten för skogs- 

 staten trädde i kraft. Denna utredning visar bland annat, att revirens medelareal från år 

 1880 till år 1912 stegrats med 312-%, och att denna ökning i huvudsak faller på de skogar, 

 som stå under skogsstatens omedelbara vård och förvaltning d. v. s. på den grupp av skogar, 

 som kräver den relativt största arbetsprodukten av den för%'altande och bevakande personalen. 

 Från år 1910 hade till följd av vidtagna regleringar och delningar revirens medelareal något 

 minskats. Är 1 91 2 belöpte sig medelarealen per revir i de fem södra överjägmästaredistrikten 

 till 18,262 har, varav 10,859 har av skogar under skogsstatens förvaltning och 7,403 har 

 av skogar under dess kontroll. 



Vidare påvisa de sakkunniga, att den stegring i revirpersonalens arbete, som alltjämt 

 skett, icke mätes enbart av revirens ökning i storlek, utan även av den höjda intensiteten 

 i skogsbruket per ytenhet. En utredning i detta avseende gåve vid handen, att såväl brutto- 

 och nettoavkastning som förvaltningsutgifter avsevärt ökats från är 1880 till de senaste åren. 

 Medan sålunda utgifterna per revir för de skogar, vilkas avkastning ingått till statsverket, år 

 1880 voro 5,909 kronor, hade de år 1912 vuxit till 47,277 kronor. Under samma period 

 hade nettobehållningen per revir i genomsnitt ökats från — 679 kronor till 26,660 kronor. 



Med ledning av denna utredning och efter en jämförelse mellan sydsvenska och tyska 

 förhållanden i avseende på revirens storlek, nettoavkastningen per har skogsmark, kost- 

 naderna för skogspersonalen m. m. komma de sakkunniga till den slutsatsen, att hushåll- 

 ningens resultat å de allmänna skogarna trots den ovedersägliga höjningen av skogsbrukets 

 intensitet fortfarande måste anses vara ganska låg. De anse, att en av orsakerna härtill 

 vore, att reviren i södra och mellersta Sverige redan för länge sedan uppnått den storlek, 

 att gränsen för förvaltningspersonalens förmåga att införa en rationell skötsel å varje skog 

 och i varje gren av förvaltningen överskridits; kort sagt: att skogsstatens förvaltande personal 

 för närvarande vore för fåtalig. 



Vidare utveckla de sakkunniga, hurusom icke endast förs-altningsområdenas storlek, utan 

 även deras beskaffenhet i andra avseenden inverka på möjligheten till intensiv vård och 

 därmed högre avkastning. De framhålla därvid, att hushållningen både i fråga om den prak- 

 tiska skogsvården och e.xpeditionsarbetet för samma totala skogsmarksareal vore betydligt 

 mera krävande, om arealen vore uppdelad på ett större antal mindre skogar, ofta olikartade 

 i fråga om kameral natur, författningars och förvaltningsföreskrifters innehåll m. m., än om 

 den vore koncentrerad på fä, men större skogar av mera enhetlig natur. Beträffande södra 

 och mellersta Sverige påvisas, huru just det förhållandet ägde rum, att reviren innehölle ett 

 stort antal skogar av olika natur — för de 5 södra distrikten i medeltal 103 skogar per 

 revir. 



De sakkunniga äro av den åsikten, att denna omständighet ej endast hade försvårat hus- 

 hållningen i allmänhet, utan bland annat även resulterat däri, att skogsskötseln å de smärre 

 skogarna, framför allt domän- och ecklesiastikskogama, kommit att stå på en lägre nivå än 

 på kronoparkerna, vartill dock även andra faktorer, såsom vissa författningar rörande skogs- 

 markens och virkesavkastningens disposition å dessa skogar, bidragit. 



A sid. 287 — 304 ingå de sakkunniga på en behandling av de allmänna grunderna för 

 en revirindelning. Det mål, som borde eftersträvas, nämligen bästa möjliga vård av varje 

 skog, som ansåges böra bibehållas i det allmännas ägo, ernåddes enligt deras åsikt icke 

 endast genom en minskning av revirens storlek, utan vunnes bäst därigenom, att förvalt- 

 ningsområdena uppdelades sä, att de olika grupperna allmänna skogar hänfördes till skilda 

 revir. Härvid skulle de skogar, vilkas avkastning helt eller delvis tillfölle staten, föras till 

 s. k, kronoparksrevir och övriga skogar till s. k. ecklesiastikrevir. En dylik uppdelning 

 motiveras av de sakkunniga i huvudsak därmed, 



att den med statsmedel avlönade jägmästaren vid förvaltningen av sitt revir hellre ägnade 

 sitt intresse åt de skogar, vilkas avkastning tillföres statsverket än åt andra allmänna skogar, 



