Distriktsstyrelserna. 



(Sid. 232 — 238, 253 — 270, 274—286.) 

 I likhet med den norrländska skogsvårdskommittén hava de sakkunniga hemställt om in- 

 förande av distriktsstyrelser inom skogsstaten såsom ersättning för den nuvarande överjägmäs- 

 tareinstitutionen. 



Utan att vi anse oss böra ingå i närmare granskning av detta spörsmål, fä vi likväl såsom 

 vår mening uttala, att vi icke finna den av de sakkunniga anvisade vägen till lösning av 

 frågan om decentralisation inom skogsväsendet, hur önsklig och nödvändig en sådan än är, 

 vara för statsskogsskötseln uteslutande lycklig, ehuru vi å andra sidan erkänna, att stora bris- 

 ter vidlåda den nuvarande överjägmästareinstitutionen samt livligt understryka denna institu- 

 tions av de sakkunniga påvisade nackdelar. 



Frågan om inrättande av distriktsstyrelser synes oss emellertid på det intimaste samman- 

 hänga med departementalreformen och knappast kunna lösas, innan riktlinjerna för domän- 

 styrelsens framtida organisation blivit utstakade. Då dessutom skogsstatens omorganisation 

 mycket väl torde kunna genomföras uta7i en omedelbar anordning i enlighet med de sakkun- 

 nigas förslag, anse vi oss i underdånighet böra hemställa att inrättandet av distriktsstyrelser 

 tillsvidare må fä anstå. 



Revirförvaltningen. 

 Tjänstgöringsomrädena. (Sid. 287—310.) 



Under framhållande av de påtagliga brister, som vidlåda den nuvarande revirförvaltningen, 

 hava de sakkunniga såsom huvudorsak till detta förhällande angivit förvaltningsområdenas 

 oformliga storlek samt förvaltningspersonalens stora fåtalighet. 



De sakkunniga förmena därför att det, därest en mera rationell skötsel och intensiv vård 

 av de allmänna skogarna skall kunna införas, är absolut ofrånkomligt, att revirens storlek 

 minskas, så att bland annat revirförvaltarna kunna förskaffa sig den rent personliga detalj- 

 kännedom om sina skogar, som är en av de nödvändigaste förutsättningarna för dessas rätta 

 handhavande. 



Redan uti sitt ovannämnda, den 15 mars 1914 till Eders Kungl. Maj:t avgivna, under- 

 dåniga yttrande med anledning av norrländska skogsvårdskommitténs betänkande, har de 

 extra jägmästarnas förbund framhållit, att denna grundprincip bör vara normerande vid revir- 

 regleringen. Härutinnan kan sålunda förbundet instämma med de sakkunniga. 



Däremot kunna vi icke, när det sedan gäller att angiva de närmare grunderna för revirens 

 reglering, längre biträda de sakkunnigas förslag. 



De sakkunniga framhålla ä en mårigfald ställen i betänkandet, huru olika biologiska och 

 avsättningsförhällanden å skilda orter i landet skapa revir av helt olika typ ur såväl skoglig 

 som ekonomisk synpunkt. 



De finna dessa olikheter vara av så djupgående art, att det enligt deras förmenande knap- 

 past är möjligt att uppleta revir, vilka i fråga om dessa förhållanden äro något så när ensartade. 



Även om man måste beteckna denna de sakkunnigas individualisering av reviren såsom 

 avsevärt överdriven, kvarstår emellertid faktum, att det förefinnes ett flertal revirgrupper, 

 vilka, på grund av vissa av naturförhållanden och andra omständigheter orsakade olikheter 

 avseende graden av det arbete och den kompetens, de fordra av sin förvaltare, icke äro med 

 varandra jämförbara. 



Och likväl synas de sakkunniga företräda den uppfattningen, att man vid revirens regle- 

 ring icke bör taga någon vidare hänsyn till dessa olikheter. 



De föreslå nämligen ett fortgående på de nuvarande schablonartade förhållandenas väg, i 

 det deras strävan synes gå ut på att göra, om än förvaltningsenheterna mindre än för när- 

 varande, så dock till arealen så lika stora, i befordringshänseende så likvärdiga och i av- 

 löningshänseende så jämnställda som möjligt. 



Endast i fråga om det fåtal revir, där staten idkar sågverksrörelse samt de så kallade 

 skolreviren, anlägga de sakkunniga andra synpunkter såväl beträffande arealförhållanden 

 som befordrings- och avlöningsförhållanden. 



Oss synes emellertid, att de riktlinjer, efter vilka en så vidlyftig och genomgripande re- 

 form, som den föreliggande, skall genomföras, böra så avvägas, att man genom reformens verk- 



