ställande erhåller icke blott möjlighet att undanröja nu förefindiga ovedersägliga missför- 

 hållanden. Ulan jämväl garantier för, att statsskogsskötseln också framdeles skall kunna fylla 

 sin uppgift och anpassa sig etter tidens krav, samt där\-id i sig själv bära fröet till sin fort- 

 gående ut\-eckling. 



Men nägon sådan, i revirreglerings-systemet sjäht liggande möjlighet till ut\eckling av 

 statsskogsskötseln, kommer enligt värt formenande icke alls att före&nnas, därest de av de 

 sakkunniga i denna fråga angi\Tia intentionerna skola toljas. 



Den i stort sett enda, verkliga fördelen med den av de sakkunniga förordade revfrregle- 

 ringen, torde därför ligga uti tillgodoseendet av ögonblickets krav på en minskning av för- 

 valtningsenhetemas storlek. 



Vi finna av denna anledning den av .sakkunniga torordade lösningen av revirindelnings- 

 frågan mindre tillfredsställande och hålla tore, att den icke kan fylla de krav, man nödvän- 

 digriis måste ställa på en verklig efiektiv sådan. 



Utgår man, såsom de sakkunniga jämväl gjort, firån det faktum, att det icke blott är de 

 biologiska och klimatförhållandena, som skifta högst a^'sevä^t i landets olika delar, utan att 

 jämväl de växlande avsättnings- och befolkningstorhållandena skapa möjligheter för större 

 eller mindre intensitet i hushållningen eller tvinga till olika metoder vid s'älva skogsvården 

 även i geografiskt närliggande revir, torde det ligga i öppen dag, att, därest man vidhåller 

 fordran på bästa möjliga vård och högsta möjliga avkastning av varje för\"altningsenhet, 

 samma krav varken kunna eller ens böra ställas pä de olika revirens förvaltare. 



Erfarenheten torde ^ämväl hava visat, att exempelvis revir omfattande större välbelägna 

 kronoparkskomplex med en stor stab av skogsarbetare och arrendatorer, ställa helt andra 

 och vida högre fordringar å såväl den förvaltande som den bevakande p)ersonalens kvalifika- 

 tioner, än revir exempyelvis bestående av enbart smärre boställsskogar och allmänningar eller 

 revir utan nämnvärda avsättningsmöjligheter. 



Det torde ock vara allmänt känt och erkänt, att det icke vare sig inom någon enskild 

 skogstor^■altning i vårt land eller inom något statens aflfarsdrivande eller annat verk förefin- 

 nes» så djupgående skiljaktigheter i fönaltningens olika grenar som just inom statsskogsfor- 

 valtningen skilda orter emellan. 



Man ledes då ovedersägligen att övergiva det hittills gällande och av de sakkunniga för 

 tillämpning jämväl i framtiden förordade system, där huvudvikten lägges vid uniformitet i 

 fråga om såväl re\Trens areal som revir för\altarnas kvalifikationer, befordringsmöjligheter och 

 avlöning. 



Den väg, man i stället hänvisas till för att ernå eii varaktigt lycklig lösning av proble- 

 met, leder enligt vårt förmenande konsekvent till en gruppindelning eller en klassificering 

 av samtliga statsskogsm-tr. 



Det är varken nya eller oprövade vägar, man genom en klassificering skulle behöva be- 

 träda. Såväl inom den enskilda affärsverksamheten som inom statstorvaltningen är svstemet 

 prövat och erkänt och har sålunda kommit till användning inom alla statens atfarsdri^-ande 

 verk utom just skogsstaten. 



Vi behöva endast erinra om sä allmänt kända förhållanden som befindigheten av järn- 

 vägs-, post- och telegrafstationer av olika klasser bestämda efter de olika ortemas trafikin- 

 tensitet, folkmängd o. s. v. Givetvis har man funnit sig böra inrätta alla dessa olika klas- 

 ser endast för att på ändamålsenligaste sätt tillgodose kravet på bästa möjliga skötsel av de 

 olika krävande förvaltningsenheterna. Det faller ingen in att ovannämnda kommunikations- 

 verks samtliga stationer, med deras tekniskt sett ganska likartade arbete, skola förestås av 

 lika kvalificerade personer, men väl att en person, som \"isar sig särdeles framstående och 

 duglig inom en klass, skall kunna befordras att bekläda en högre klass inom samma 

 tjänstegren. 



Hur en klassificering av statsskogsreviren i detalj torde böra genomföras, anse vi oss ej 

 här behöva ingå på. Det torde böra tillkomma domänstvTelsen att i sådant avseende av- 

 giva sludigt förslag, därest den här framförda klassificeringsprincipen vinner Eders Kungl. 

 Majits beaktande. Vi bedja emellertid i korthet fä andraga huru vi tänkt oss reformen. 



Klassemas antal bör, åtminstone tillsvndare, vara tre. Till den högsta, eller som vi vilja 

 kalla den, i.sta klassens revir skulle hänföras våra största och värderikaste kronoparker, på 

 vilka en verkligt intensiv skogshushållning är möjlig; till .?.-t/ra klassens våra medelstora sko- 

 gar av större betydenhet jämte kringliggande områden, där åtminstone en relativt intensiv 

 skogsdrift är möjlig; till S-dje klassens antingen ett komplex av mindre, spridda skogar eller 



