också större och medelstora skogar så avlägset eller ogynnsamt belägna, att endast en ex- 

 tensiv hushållning där kan förekomma. 



De olika revirklasserna skulle jämväl berättiga sina innehavare till olika avlöningsförmå- 

 ner, med högsta lön för i:sta klassens och lägsta för 3:dje klassens förvaltare. (Beträffande 

 den absoluta storleken av dessa revirförvaltares löner, hava vi upptagit frågan härom till be- 

 handling under kapitalet rörande skogsstatspersonalens avlöningsförhållanden.) 



Vid denna klassificerings genomförande synes oss ock den gamla skogsbiologiska upp- 

 delning av landet i Norrland och Dalarna å ena samt Södra och Mellersta Sverige å andra 

 sidan, varken behöva eller ens böra bibehållas, då ju en revirindelning enligt denna princip 

 mer skulle inrikta sig på en gradering de olika områdena emellan allt efter intensiteten i 

 produktionen, och det torde vara ovedersägligt, att vi uti såväl våra norra som mellersta och 

 södra landsändar äga revirtyper av samtliga de av oss skisserade kategorierna. 



Fördelarna av en på ovan angivet sätt genomförd klassificering av reviren äro många. 



Först och främst kan då även inom statsskogsförvaltningen möjlighet åvägabringas att å 

 tjänster av mera speciell karaktär placera personer, som verkligen besitta de kvalifikationer 

 och den speciella utbildning, som anses nödiga för respektive tjänsters rätta förvaltande. 



Anciennitetsprincipen måste säkerligen därvid i många fall frångås och hänsyn i stället 

 tagas till tjänstemännens större eller mindre lämplighet för olika befattningar. Särskilt gäller 

 detta enligt vårt förmenande vid tillsättandet av jägmästare i i:sta klassens revir, skolrevir 

 samt i av oss med anledning av de skogssakkunnigas förslag om viss instruktionstjänstgöring 

 å annat ställe av denna skrivelse föreslagna s. k. instruktionsrevir. 



Statsnyttan av att kunna pä rätt plats placera rätt person torde utan vidare få anses obe- 

 stridlig. Densamma kan tillfullo ernås genom klassificeringssystemet, utan något införande 

 av den, enligt vårt förmenande mindre lyckliga nyhet vid sättet för jägmästarnas anställning 

 vilken av sakkunniga lancerats, nämligen att fullmakten endast skulle avse viss tjänstegrad 

 och därmed förenade löneförmåner, men däremot ej placering å visst tjänstgöringsområde. 



En annan, icke mindre betydelsefull fördel synes oss ligga i den icke blott för tillfället 

 utan säkerligen för alla tider framåt verkande uppryckning av förvaltningen, som kan* för- 

 väntas, om den av oss skisserade reformen genomföres. Ty möjligheten för en jägmästare 

 att genom skicklig och energisk skötsel av sitt revir kunna erhålla befordran till ett annat 

 av högre klass med högre avlöning, eller att eventuellt få sitt eget revir upphöjt till högre 

 klass, kommer givetvis att bliva en kraftigt verkande sporre till initiativ och handlingskraft. 



Det nuvarande systemet (däri de sakkunnigas förslag enligt vårt förmenande icke torde 

 medföra någon förbättring), varigenom en jägmästare, som helt uppgår i sin tjänst och åt den 

 ägnar alla sina krafter och intressen, som icke blott fullgör honom direkt åliggande skyl- 

 digheter, utan av eget initiativ tar tillvara dittills outnyttjade möjligheter och som slutligen 

 sätter i gång nya arbeten och företag, vilka förr icke ansetts lönande, men som under drif- 

 tig ledning visa sig vinstgivande, — ett system förmena vi, som icke lämnar för en dylik 

 jägmästare större möjligheter att komma fram och få det bättre än för den, som endast nöd- 

 torftigt fullgör sina enligt instruktion och författningar bestämda åligganden, kan givetvis 

 icke skapa en intresserad, päpasslig och duglig kår, utan måste tvärtom gynna uppkomsten 

 av slentrian och schablon, till men för såväl förvaltningsobjektet som statskassan. 



Den utgiftsökning för statsverket, som skulle bliva en nödvändig följd av lönernas höj- 

 ning för ett antal förvaltare av revir av i:sta och 2:dra klass torde med visshet kunna be- 

 räknas många gånger uppvägas av den ökade nettobehållning dessa revir i framtiden skulle 

 komma att lämna, då systemet helt hunnit genomföras, och man sålunda kan påräkna de 

 allra dugligaste arbetskrafterna på just dessa platser. 



Någon torde måhända gent emot det av oss här framlagda klassificeringsförslaget invända, 

 att detsamma icke effektivt kan börja tillämpas förr än om åtskilliga år, då man lyckats er- 

 sätta nu möjligen förefintliga mindre kvalificerade förvaltare vid dessas avgång ur tjänsten, enär 

 ju varje revirförvaltare har fullmakt pä just den tjänst, han innehar, och sålunda icke utan 

 eget samtycke kan förflyttas till ett annat revir. 



Vi äro fullt på det klara med att en sådan invändning kan göras, men vilja dä blott så- 

 som vår mening framhålla, att därest man tvekar att införa en ovedersäglig förbättring enbart 

 av den anlednmgen, att man icke ögonblickligen, utan först successive kan nå det önskade 

 målet, då lärer man aldrig ernå några verkliga förbättringar; då blir allting endast halv- 

 mesyrer. 



Till de många av oss i det föregående angivna fördelarna med en revirklassificering kunna 



