läggas åtskilliga andra. Vi bedja sålunda bl. a. fa hänvisa till, vad vi i det efterföljande 

 komma att anföra beträffande jägmästarnas transportfråga, enär enligt vårt förmenande ett 

 genomförande av klassificeringsprincipen jämväl kommer att lösa denna fråga pa ett för alla 

 parter tillfredsställande sätt. 



För undvikande av missförstånd fä vi här framhålla, att def torslag till en revirklassifice- 

 ring, baserad väsentligen å produktionsintensiteten, som vi här ovan i stora drag framlagt, 

 intet har gemensamt med den indelning i tvänne grupper — kronoparks- och ecklesiastik- 

 re^^^ — som de skogssakkunniga toreslagit. Vi anse oss jämväl sakna anledning att här 

 närmare ingå pä detta spörsmål, som ju enbart syftar att åvägabringa möjligheter för stats- 

 verket att erhålla full ersättning for dess förvaltning i forstligt hänseende av kyrkoföndens 

 skogskapital. Vi kunna dock icke underlåta att meddela, att den av de sakkunniga angivna 

 gruppindelningen väckt mycken betänksamhet inom förbundet, icke minst av den anlednin- 

 gen, att kravet på revirens geografiska koncentration därigenom måste frångås, vilket i sin 

 tur medför den olägenheten, att för^■altningsenhetema bliva onödigt svärskötta. 



Liksom vi uti det föregående starkt betonat behovet av ett uppdelande av reviren alltefter 

 den intensitet, skogsskötseln kan beräknas uppnä å respektive ställen, få vi jämväl såsom 

 vår mening framhålla nödvändigheten av att sädana revir, som i andra avseenden än ovan 

 angivits, förete mera egenartade t\-per, och \-ilka därför måste ställa speciella krav pä sina 

 innehavare, nämligen de s. k. skolreviren och de av oss här nedan i annat sammanhang 

 omnämnda s. k. instruktionsreviren, ävenledes böra inrangeras i tvänne grupper såsom under- 

 avdelningar till nägon av de högsta revirklasserna. 



Beträffande de av de sakkunniga föreslagna s. k. sågserksreviren kunna vi däremot icke 

 finna att dessa äro av så speciell natur eller i och för sig behöva ställa så alldeles utomor- 

 dentliga fordringar på sina förvaltare, att det skulle vara nödvändigt eller ens gagneligt att 

 enbart för såganläggningens skull avskilja dessa revir såsom en särskild grupp. 



För att närmare belysa våra synpunkter i detta senare avseende, bedja vi här fä göra 

 några erinringar beträttande de sakkunnigas framställning och förslag rörande statens såg- 

 verksdrift, därvid vi i främsta rnmmet funnit den av de sakkunniga förebragta motiveringen 

 uppfordra till en gensaga. 



De sakkunniga ställa sig i fråga om statens sågverksrörelse principiellt pä den ståndpunk- 

 ten, att dylik skall igångsättas, så snart man med verklig visshet genom kalkyler kan be- 

 visa att uppförandet av en fast såg^"erksanläggning å en kronopark kommer att höja netto- 

 behållningen för kubikenhet å virket frän denna. Då de sakkunniga sj^nnerligen kraftigt 

 påpekat vikten av att kalkyler av nu antytt slag skola göras med tillräckligt bred marginal, 

 torde intet vara att invända mot detta förslag, men vi kunna icke uraktlåta att framhålla det 

 egendomliga i att de sakkunniga icke, sedan de principiellt uttalat sig för statlig industriell 

 drift, samtidigt förordat anläggandet av större sägverksanläggningar vid exempelvis ändpunkt- 

 terna av sådana transportleder, utmed vilka större allmänna skogar äro belägna. Dylik stor- 

 drift under egen fullt affärsmässig ledning torde nämligen utan allt tvivel komma att ekono- 

 miskt ställa sig betydligt förmånligare än förädling vid de små, under endast ett fätal må- 

 nader av året drivna sågar, som av de sakkunniga under vissa förutsättningar förordats. 

 Utan att närmare ingå på lämpligheten av att staten annat än i yttersta nödfall bör bedriva 

 industriell verksamhet, bedja vi i detta sammanhang ta framhålla, att en större koncentrerad ^ 

 såg\erksdrift torutom den vinst, som ligger i billigare anläggnings- och amorteringskostnader, 

 jämväl skulle medföra den ingalunda oväsentliga fördelen, att jägmästarna kunde få ägna sig 

 enbart åt sina skogars skötsel — ett arbete, som även efter en reglering av revirens storlek 

 mer än väl torde kräva -deras odelade uppmärksamhet. 



Vi anse oss, som sagt, icke böra närmare ingå på lämpligheten av ena eller andra sla- 

 get av såg%-erksdrift, hälst frågan härom såsom varande av översägande politisk natur torde 

 komma alt lösas i enlighet därmed. Däremot kunna vi icke uraktlåta att uttala en reserva- 

 tion gentemot den av de sakkunniga pä flera ställen med synnerlig skärpa framhållna be- 

 tydelsen av att revir, där såganläggningar finnas, endast tilldelas personer, som kunna styrka 

 sig äga såväl teknisk fackkunskap som praktisk erfarenhet i sågserksbranschen. Vi anse 

 oss böra göra detta därför, att det enligt vårt förmenande skulle kunna fä menliga följder 

 för den rent skogliga driften och intresset för denna, om i framtiden sågtekniska kunska- 

 per skulle tillmätas sä stor betydelse, som de sakkunniga velat tillägga dem. De sågar, 

 som kronan för när\arande äger eller enligt de sakkunnigas åsikt borde anlägga, äro näm- 

 ligen så små, att skötseln av dessa enligt värt förmenande utan risk för ekonomiska förlus- 

 ter torde, om så skulle behövas, kunna uppdragas även ät personer som aldrig ägnat sig at 

 praktisk sågverksrörelse. -A andra sidan är det givetvis omöjligt för en aldrig så väl utbil- 



