15 



Vart sålunda de skogssakkunnigas förslag i denna fråga skulle leda, torde var och en 

 utan vidare inse. 



När det därtor varken bevisals eller ens direkt ifrågasatts, att staten inom sitt 

 eget skogsbruk skulle vara oförmögen att uppfostra dugliga revirför\-a]tareämnen, allraminst 

 framdeles med den grundliga och gedigna teoretiska utbildning, som kommer skogsmännen 

 till del, samt efter genomförandet av en obligatorisk, praktisk s. k. instruktionstiänstgöring, 

 torde det av de sakkunniga förordade förslaget att jämväl skogsstaten icke tillhörande perso- 

 ner skulle kunna befordras till stats skogs förval lare, i stället innebära stora nackdelar ulan 

 några som hälst motsvarande fördelar. 



Med anledning av vad ovan anförts fä vi i underdånighet hemställa att Eders Kungl. 

 Maj:t ei måtte upptaga de sakkunnigas förslag i detta ämne. utan att tor utnämning till jåLg- 

 mästare samma fordringar som nu alltjämt må gälla. 



Frågan om transport av ordinarie jägmästare. 



(Sid. 325—327. 



Vad denna fråga angår vilja vi oförbehållsamt erkänna, att de sakkunniga ouivelakiigt 

 hava rätt, när de framhålla den stora betydelse lor en rätt skoglig och ekonomisk skötsel 

 av ett re\"ir, som ligger däri, att förs^altaren är fullt förtrogen med alla dess lokala skogs- 

 och aflarsförhållanden. Men att driva den satsen ända därhän, att det härför fordras ett 

 helt livs tjänstgöring pä en och samma plats och att transponer av ordinarie jägmästare från 

 ett revir till ett annat därför böra ske endast i \Tssa undantagsfall — av humanitetsskäl — 

 är enligt vårt förmenande att gä alldeles för långt. Kontinuitet i arbetet är nog önskvärd, 

 men strävan att uppnå sådan torde dock icke böra ske på bekostnad av andra fördelar. 



Vi hålla rrärtom före, att en tjänstemans kvarstannande på samma befattning allt for länge 

 kan — under vissa förhållanden — g}-nna uppkomsten av schablon i lorialtningen och så- 

 ledes verl;a motsatsen mot vad de sakkunniga avsett med sitt reformförslag i denna punkt. Det 

 synes oss rvärtemot, som om möjligheten alt förflytta en revirför^altare — åtminstone under 

 nuvarande relativt mindre intensiva förhållanden och med en större begränsning och urskilj- 

 ning än vad som nu sker elUr hitintills skett, skulle vara ett medel att komma nya och be- 

 fruktande idéer och uppslag alt tränga igenom skogsförvaltningen. 



Att det nuvarande systemet vid transport av revirförvaltare i många fall A-isat sig olyck 

 ligt för statsskogssköiseln, äro vi emellertid fullt eniga med de sakkunniga om. Det torde 

 även vara klart, alt det för när\"arande, då vederbörande myndigheter vid tillsättandet av en 

 befattning endast hava att välja inom ramen av det s. k. 3-rumsförslaget upptagande de tre 

 i tjänsten äldsta sökandena, kan inträffa och ofta också inträffar, att till intensi^t skötta, 

 krävande torvaltningar transponeras nära nog i ålderns höst inträdda jägmästare, som aldrig 

 verkat under dylika mera krävande förhållanden eller överhuvud under sin tidigare tjänstgö- 

 ring ^-isat prov på någon högre grad av kompelens. Det olämpliga i en dylik ordning sy- 

 nes oss utan vidare påtagligt. Dock hålla vi gent emot de sakkunniga före, att botemedlet 

 icke ligger uti ett rigoröst förbud för beviljande av transport av revirförA"altare mellan olika 

 orter i landet. 



Det kan nämligen, om de sakkunnigas förslag i transportfrågan vinner statsmakternas bi- 

 fall, bliva fara värt att många av våra värdefiillaste och mest krävande revir i en del fall 

 fortfarande komma all handhavas av mindre kompetenta jägmästare, därigenom att re\-iren 

 i stället för att rekryteras ur de äldste och mest erfame extra jägmästames led i framtiden 

 understundom skulle komma alt rekryteras ur de allra yngsias led. Ty man iäi då helt 

 \isst räkna med möjligheten att en högt kvalificerad person, som aspirerar på re%-ir förvaltare- 

 tjänst, hellre dröjer något år att söka sådan, för att få ett mindre svårskött revir, än han 

 tager ett ledigt, mera tungarbetat dylikt, om han vet, att han nödgas alltiämt sitta kvar å 

 den tjänst, som han först erhållit. 



Det torde jämväl heller icke kunna undgås att även hos en intresserad, duglig och plikt- 

 trogen man, därest möjligheterna för honom till transport till ett bättre ansett revir eller till 

 befordran och till en torbättrad ekonomisk ställning äro ringa eller inga, att under årens lopp 

 hans intresse, arbetshåg och initiativkraft avtrubbas. 



Det finnes nämligen enligt vårt förmenande i denna fråga även ett psykologiskt moment, 

 som rätt beaktat och ställt i samhällsnyttans tjänst kan bliva av en utomordentlig betydelse för 

 höjande av vårt lands skogsbruk och därigenom jämväl värt lands ekonomi. Detta psykolo- 



