i6 



giska moment är enligt värt förmenande icke det minsta beaktat eller utnyttjat uti de sak- 

 kunnigas betänkande. 



Ty hur de sakkunniga tänkt sig att utvecklingen skulle kunna befrämjas genom ett god- 

 tagande av deras förslag i denna punkt — i det närmaste absolut förbud mot transport av 

 revirförvaltare mellan landets olika delar — det är något vi stå frågande inför. Det synes 

 oss nämligen otänkbart, att en jägmästare, som en gäng i unga år placerats ä ett ödemarks- 

 revir, skall kunna på en sådan plats under ett helt långt liv bibehålla den kroppens och 

 själens spänstighet, som är ett oundgängligt villkor för ett rätt förvaltande av de stora vär- 

 den, han har om händer. 



De sakkunnigas förslag i denna punkt synes oss därför mycket olyckligt såväl för stats- 

 skogsskötselns utveckling och landets ekonomi som för tjänstemännen själva. 



I stället synes oss lösningen av detta liksom av — såsom vi redan i det föregående visat 

 — så många andra problem ligga uti det av oss här i annat sammanhang framförda försla- 

 get om klassificering av reviren, allt efter dessas produktionsintensitet. 



Ty genom att, såsom detta system innebär, hälla möjligheterna öppna för tjänstemännen 

 att efter graden av deras duglighet erhålla befordran och förbättrade ekonomiska villkor, 

 torde man lättast och fullständigast ernå att hälla deras vakenhet och initiativkraft vid makt 

 till fromma för våra skogar. 



I och med införandet av en revirklassificering torde alla betänkligheter mot transport av 

 jägmästarne inom respektive tjänstgöringsklasser därför kunna försvinna. 



Vi föranledas sålunda i frågan om revirförvaltarnas transporter i djupaste underdånighet 

 hemställa, att de av de sakkunniga framlagda förslagen icke måtte av Eders Kungl. Maj:t 

 godkännas, utan att i stället de av oss härovan angivna synpunkterna till frågans lösning 

 mätte vinna Eders Kungl. Ma:ts beaktande. 



Semester åt skogsstatens personal. 



(Sid. 334—3390 



De sakkunniga hava framhållit önskvärdheten och behovet av semester för skogsstatstjän- 

 stemännen samt i anslutning härtill framlagt förslag till dylik för distriktsstyrelsernas perso- 

 nal, jägmästare och ordinarie kronojägare. 



Samtidigt med att vi på det livligaste instämma i de sakkunnigas motivering för detta 

 behov, måste vi emellertid framhålla det inkonsekventa i, att de sakkunniga icke föreslagit 

 semester för alla skogsstatstjänstemän. Även om det, såsom de sakkunniga påpekat, är för- 

 enat med vissa svårigheter att bereda även den extra skogspersonalen en viss tids årlig ledig- 

 het, måste dock rättvisligen förefintligheten av detta behov fastslås, och utvägar sökas för 

 detsammas fyllande. 



De enda motiv, som de sakkunniga anfört emot att revir- och skogsindelningsassistenter 

 (extra kronojägare äro alldeles förbigångna) skulle beredas den för dem behövliga semestern, 

 äro dels de förmodade svårigheterna att sommartid erhålla tillräckligt antal vikarier, dels an- 

 tagandet, att man för dessa unga tjänstemän ej skulle behöva förutsätta sä stort behov av 

 periodisk ledighet frän tjänstgöringen som för de äldre kollegerna. 



Beträfiande dessa motiv tillåta vi oss anföra följande. 



Om rätten till semester göres villkorlig och beroende därav, om lämplig vikarie kan an- 

 skaffas och ledigheten i övrigt ej orsakar störningar i arbetets behöriga gång, bortfaller gi- 

 vetvis det förstnämnda skälet, ty det torde väl kunna antagas, att det åtminstone vid vissa 

 tillfallen yppas möjligheter till anskaffande av kompetenta vikarier. Att under dylika för- 

 hållanden helt avskära semestermöjligheten för nu nämnda tjänstemän torde därför anses 

 hårt. Det kan i detta sammanhang påpekas, att dessa tjänster äro av sådan natur, att det 

 vid vissa tider torde kunna beredas deras innehavare någon kortare ledighet, utan att vika- 

 rie alls behöver förordnas. 



I frågan om påståendet, att yngre tjänstemän äro mindre i behov av ledighet än äldre, 

 kunna vi visserligen instämma med de sakkunniga häri, därest behovet i fråga endast skall 

 anses föranlett därav, att staten, såsom de sakkunniga framhållit, bör tillse att dess tjänste- 

 män bibehållas vid full spänstighet till sinnet och kroppen, sä att därav må följa stegrad 

 arbetshåg och höjd prestationsförmåga. Dessa egenskaper torde nämligen med full rätt kunna 

 antagas avtaga i proportion till tjänstemännens ålder. Men de sakkunniga hava anfört ytter- 



