DISKUSSION' 81 



Intendenten Eneroth: jag är delvis förekommen av disponenten Lim.iesirAi.k. 

 Utom de av inledaren antydda trenne möjligheterna att undgå sjunkning av 

 virke i flottlederna erbjuder buntningen en fjärde. Det är ju tydligt att, om 

 av ett visst virkesparti 1 8 % sjunker och resten flyter, partiet i medeltal flyter 

 och alltså bör kunna flottas fram om det kan förmtis hålla ihop. Man ma 

 emellertid ej fästa för stora förhoppningar vid Imntningen. Det har nämligen 

 hittills ej visat sig möjligt att fa buntar av grövre virke att hälla ihop i svårare 

 stup och steniga forsar. Virket i buntarna får ej vara grövre iin att bunten 

 l)lir i viss män fjädrande för stötar. I Dalälven anse vi oss icke böra bunta 

 grövre virke än 3^2 å 4" mittmått, och kan således varken sulfit- eller .sulfat- 

 ved och än mindre virke av sägtimmerdimensioner buntflottas i smärre flott- 

 leder. Sjunkvirkesproblemet kan alltså åtminstone f. n. icke anses vara löst 

 i och med buntning. Detta nu sagt utan att vilja underskatta buntflottnin- 

 gens betydelse för tillgodogörande av smärre gallrings- och marbuskvirke från 

 de trakter, där skogskolning ej kan bedrivas. 



Sjunkvirkesproblemet är nog betydligt mera komplicerat än man tror. Till 

 en början synes det ej vara så, att senvuxet och gammalt virke under alla 

 förhållanden skulle ha tillräckligt stor kärna för att tillåta en längre flottning 

 utan sjunkning. Jag kan som exempel anföra det tallvirke, som växer inom 

 sandstensområdet i övre Dalarna. Sandstensmoränen är ju mycket närings- 

 fattig och tallskogen inom området synnerligen saktvuxen. Det har vid flera 

 avverkningar visat sig, att virket, oaktat hög ålder och smala årsringar haft 

 dålig kärnbildning och till följd därav varit tungt och utsatt för sjunkning 

 vid flottning. Detta är en sida av saken. 



Kn annan belyses av ett försök, som för ett antal ar sedan gjordes i Orsa. 

 Ett mindre parti talltimmer av frodvuxen och tung beskaftenhet fick ligga pä 

 land och torka i vårsolen. Efter ivältning i lugnvatten inlänsades halva par- 

 tiet och flöt bra till isläggningen. Om dess vidare öden är intet bekant. 

 Den andra hälften flottades i väg omedelbart efter ivältningen och befanns 

 efter några mils flottning genom bl. a. forsar till stor del vara i sjunkande 

 tillstånd. Det är således icke sagt att förhållandena i fråga om flytbarhet 

 ställa sig lika om virket får ligga stilla i vattnet och om det flottas. 



Utom den undersökning för vilken inledaren redogjort, och som torde vara 

 den största, har jag mig bekant, att ett flertal dylika flottnings- och flytbar- 

 hetsexperiment under de senaste åren utförts av intresserade bolag och en- 

 skilda. Det torde alltså finnas rätt många erfarenhetsrön — tyvärr aldrig 

 publicerade eller sammanförda. Vad som nog är betänkligare är, att resul- 

 taten i många viktiga fall peka åt olika håll, vilket förhållande väl i sin mån 

 skulle kunna bestyrka vad jag nyss sade, att sjunkvirkesproblemet nog är mera 

 invecklat än man tror. 



Som inledaren framhöll, har denna fråga en synnerligen stor och man kan 

 nog från vissa synpunkter säga avgörande betydelse för skogsskötselns utveck- 

 ling i de inre delarna av Norrland, Dalarna och Värmland. Man får näm- 

 ligen komma ihåg, att om man ej kan finna andra utvägar för att med säker- 

 het kunna hälla virket flytande från vår till höst än att låta det bli mycket 

 gammalt och därmed i regel även kärnrikt innan det avverkas, man därmed 

 också får avstå frän en stor del av de möjligheter, som finnas, att genom gall- 

 ring och andra beståndsvårdande huggningar höja avkastningen. Vid hög 

 ålder och allmän stark reducering av splintringens bredd hos träden, synes 



D- Skogsviirdsförcnirii^eus Tidskri/t ig22. Serien A. 



