LKiNlXHAI.TENS VÄXLINGAR HOS TALL OCH GRAN 129 



finnayides i yttcrvcdcn hos staviniois nedre oeli grövre delar. Lika 

 väl stämmer mitt här gjorda antagande med vårt påvisande av lignin- 

 ininiuia hos särskilt ytterveden ai> det på torr mark vuxna virket, inom 

 vilket tillgängen pä transporterande vatten varit ringa. Måhända finna 

 även de först så litet förtroendeingivande siffrorna frän den å torr mark 

 vuxna tallens inncrved sin förklaring som resultatet av en stark utfäll- 

 ning av lignin medan skotten ännu voro helt unga, ungefär såsom nor- 

 malt sker i grenveden, när kronan börjar få minskad safttillgång och 

 sin slutgiltiga gestalt. 



Slutligen skulle dä kurvornas i regel mot toppen uppåtstigande för- 

 lopp ej blott hos ytterveden, som vid stambasen är belägen lo — 20 m 

 från bladen, utan jämväl, ehuru mindre utpräglat, hos innerveden framstå 

 som en funktion av de)i väg, de lösta ligninbildande ämnena haft att 

 tillryggalägga från bladen till utfällningsorte7i samt av de transporte- 

 rande vävriadernas saftmängd och safttryck. Ju längre transportvägen 

 är, desto mindre ligninmaterial hinner fram i förhållande till det cellu- 

 losan uppbyggande sockret. Ju större saftspänning och saftmängd, desto 

 mer underlättas åter ligninmaterialets förflyttning. 



Vad särskilt det förhållandet beträffar, att den närmast märgen be- 

 fintliga veden är fattigare på lignin vid stubben än mot toppen, så torde 

 det kunna förklaras som en följd av att det cellulosabildande sockret 

 och de ligninbildande fenolderivaten båda nödgas stanna på platsen i en 

 ung trädplanta, men däremot ha tillfälle till olikartad fördelning, när de 

 från barren i toppen av ett redan högt träd gå ned i saven {= vekbast 

 och kambium). Erfarenheten visar som sagt, att sockerarterna härvid 

 ha större vandringsförmäga än de aromatiska byggstenarna till ligninet 

 och att den på större avstånd från kronan utfällda veden i varje års- 

 mantels nedre del får en relativt till ligninet större cellulosahalt än 

 samma vedstruts övre delar. Den ojämna fördelningen torde skärpas 

 genom det minskade vattentrycket i högt över marken upplyftade kro- 

 nor, varigenom en betydlig hgninanhopning framkallas i grenveden. 



Som vi sett, tilltar dock icke cellulosahalten på ligninets bekostnad 

 hela vägen, om vi från toppen följa veden ned till rotspetsarna, utan 

 roten synes alltid vara ligninrikare än stammens nedre delar. Omslaget 

 sker oftast vid stubben eller i markytan, men det händer också, såsom 

 fallet var med hastigt växande gran (stam III), att omslaget sker högre 

 upp, sä att även stambasveden är ligninrikare än högre belägna delar av 

 stammen och minimum faller pä c:a Vt höjd. Det kan ju förefalla, som 

 om ett sådant tilltagande av ligninhalten i de nedersta delarna på maxi- 

 malt avstånd på assimilationshärdarna icke vore förenligt med min nyss 



9- Skogsvårds/i> reningens Tidskri/t ig^j. Serien A. 



