136 FRÄN SKOGSVARDSFÖRENINGENS EXKURSION 



Den långa raden av bilar förde oss alltjämt vidare. Bitvis var vägen ny- 

 griisad och litet svårframkomlig, i det att hjulen slirade, och i ett par gupp 

 måste vi stiga ur och bädda över gruset med grenar och ris för att kunna 

 komma fram. Men det hela gick galant, särskilt om man tänker pä att det 

 var på skogsvägar vi körde. Och så kommo vi till Galtabäcks Kättlagård 

 på Block VII, och där började den vackra skogen, I ett växtligt barrbiand- 

 bestånd av god Bon III gjordes halt och diskussionen tog åter fart. 



Prof. Wahlgren karaktäriserade de skogstyper vi sett såsom genomgående 

 försedda med ett dominerande tallskikt, bestående dels av huvudstammar, dels av 

 piskande stammar, samt sekundär gran. Revirförvaltaren anger principen för hugg- 

 ningarna så, att vartefter virket kan med fördel försäljas, tas det också ut. Men 

 tal. ville tro, att — särskilt på de goda boniteterna, såsom i detta bestånd till 

 exempel — det skulle löna sig att gripa in, även om ekonomien för tillfället 

 ej skulle vara den bästa. Erfarenheterna från barrblandskogarna i Bergslagen — 

 närmast från dem där skogshögskolans sommarövningar bruka förläggas — 

 ha givit vid handen, att man bör bygga på tallen som huvudträdslag och 

 driva den fram till timmerproduktion, under det att huvudmassan av granen 

 i beståndet tages ut som pappersved. Granens stora ekonomiska värdegräns 

 bildas av dimensioner, som göra den användbar för massafabrikerna. Under 

 kriget voro visserligen förhållandena härvidlag rubbade, och den sågade gra- 

 nen till och med överträffade tallen i pris, men nu har det gått tillbaka till 

 det normala igen. Blandskogen av tall och gran bör sålunda skötas på föl- 

 jande sätt. Under första hälften av omloppstiden betraktas båda trädslagen 

 såsom ungefär lika berättigade, och gallringarna gå ut på att bibehålla dem 

 båda och gynna deras utveckling. Men då 50 — 60-årsåldern uppnåtts, är det 

 tid att lägga om gallringen till tallens favör, ty om granen får kvarstanna i 

 de högre skikten, blir detta till nackdel för båda trädslagen, och man får var- 

 ken hackat eller målet. Hädanefter bör alltså granen slås ut och likaså de 

 till piskor utbildade tallarna. Därigenom få de kvarlämnade tallhuvudstam- 

 marna tillfälle att utväxa till grova dimensioner av hög kvalitet, och detta 

 betalar sig. 



Jägm. VON ScHANTZ ville gärna medge, att det hade varit bättre, om gall- 

 ringarna kunnat föras kraftigare, men situationen hade varit den, att när han 

 kom i tillfälle att utföra den första gallringen, hade han att göra med ett 

 mycket tätt uppvuxet bestånd. Man kan då ej göra så starka ingrepp, som 

 önskvärt vore, — av hänsyn till framför allt stormfaran. 



Jägm. Hemberg : Vid en behandling av skogen, som rationellt tillgodoser 

 trädens fordringar på ökat utrymme, kommer man med stigande ålder hos 

 beståndet till en kritisk punkt, då utglesningen avancerar allt för långt, för att 

 markens goda tillstånd skall kunna bibehållas. Denna fara för markförvild- 

 ning, som är särskilt påfallande i våra äldre glesställda tallbestånd, borde 

 mötas med lämpliga åtgärder från skogsmannens sida, och jag tänker därvid 

 på en metod som mycket ofta kommer till användning i Tyskland, exempel- 

 vis i Schwarzwald och Sudeterna. I de Ijushuggna bestånden gör man där 

 kulturer för att få upp en underetage, som skyddar marken och ökar virkes- 

 produktionen. Skulle man ej kunna ha anledning tänka på något motsva- 

 rande även här — åtminstone pä våra bästa marker — så att man forcerade 

 in granen genom kultur vid en lämplig tidpunkt, då överbeståndets utglesning 

 nått en viss omfattning? Den nya grangenerationen skulle fylla tvenne olika 



