156 GEORG A. NORDFORS 



icke i detta sammanhang. De båda sistnämnda grupperna angripa där- 

 emot levande växter men förhålla sig därvid olika. De äkta (obligata) 

 parasiterna leva uteslutande rent parasitiskt och deras hyfer framtränga 

 härvid mellan cellerna i intercellularrummen (intercellulärt), och träda 

 genom sina sugredskap — haustorier — i direkt näringsutbyte med 

 värdväxtens levande celler. När cellerna dö, dör samtidigt mycelet, 

 vilket ej kan draga näring ur döda cellvävnader. Angrepp av parasiter 

 kan ske å fullt oskadade träd. Mellan saprofyter och parasiter finnas 

 flera övergångsstadier. En del svampar kunna t. ex. under sin utveck- 

 ling övergå från den ena karaktären till den andra. Vidare kunna nor- 

 malt som saprofyter levande svampar tillfälligt uppträda som parasiter 

 och kallas då halvparasiter (semiparasiter eller fakultativa parasiter). 

 Dessa kunna dock hos levande växter endast leva i döda vävnader och 

 deras mycel tränger genom cellerna genomborrande dessa i alla rikt- 

 ningar (intracellulärt). För att kunna angripa ett växande träd fordra 

 de sålunda, att å trädet som första angreppspunkt finnes en blottad, 

 avdöd vävnad eller ett sår, som i regel måste vara så djupt, att inre 

 funktionslösa årsringar äro åtkomliga. De kunna sedermera skada och 

 destruera även levande vävnader genom att utsöndra giftiga sekret, som 

 i förväg döda de levande cellerna, varefter dessa genomväxas av svamp- 

 hyferna. Först ur de på så sätt dödade cellerna kan mycelet hämta sin 

 näring. 



Då det här är fråga om svampangrepp, som ske från stamsår (bleck- 

 ning) och det visat sig, att stamsårets djup är av största betydelse och 

 att funktionskraftig ved endast med svårighet angripes, ligger det nära 

 till hands att tro, att stämplingsrötan åtminstone icke i vanliga fall för- 

 orsakas av obligata utan av fakultativa parasiter. Såväl de efter bleck- 

 ning som efter toppbrott uppkomna rötorna å gran äro tillkomna under 

 i stort sett samma betingelser: ett för infektion öppet stamsår. Att där- 

 för stämplingsrötor och topprötor ha ett ganska likartat uppträdande 

 och förlopp är mindre underligt, och vi få upprepade gånger anledning 

 att anställa jämförelser och draga nytta av den kännedom, som redan 

 vunnits rörande de svenska topprötorna. Dessa ha nämligen på senare 

 år ingående studerats av bl. a. professorerna Lagerberg^ och Schotte^, 

 vilka publicerat synnerligen intressanta arbeten om sina rön. 



Alldenstund nu, som nyss nämnt, stämplingsrötor och topprötor visa 

 många gemensamma egenskaper, är man berättigad att misstänka, att 



^ F. Lagerberg: Snöbrott och toppröta hos granen. Medd. fr. Statens Skogsförsöksan- 

 stalt. H. 1 6. N:o 5 1 919. 



— Ytterligare bidrag till kännedomen om topprötorna hos granen. Skogsvårdsfören. 

 Tidskr. I — 2, 1920. 



* G. Schotte: Om rötans spridningshastighet hos granen efter snöbrott. Skogen 4, 1922. 



