162 GEORG A NORDFORS 



Tager man ett borrspån från en stämplad gran med på detta sätt 

 bildad skyddsved, skall man finna de yttersta årsringarna till några milli- 

 meters djup så starkt kådimpregnerade, att ändan av borrspånet i sin 

 helhet ter sig genomskinlig, om trädet är mycket senvuxet, under det 

 att, om årsringarna äro bredare, spånet får ett randigt utseende till följd 

 av den starkare genomskinlighet, som uppkommit i höstveden. Fig. 3: 

 V visar, huru genom kådutflöde en skyddsmantel bildats, som hindrat 

 trädet från att taga röta, och av fig. 4 framgår huru en fullständig igen- 

 kådning av ett stämpelbleck jämte skyddsvedbildning avvärjt svampan- 

 grepp i såret. 



Övervallningen är en långsamt skeende procedur, i synnerhet i sen- 

 vuxen skog, och är kådutflödet otillräckligt, hinner därför granen, innan 

 övervallningen blivit fullbordad, få en mindre rötskada, vars tillväxt i 

 och med sårets igenväxning kan anses i det närmaste avslutad. Åt- 

 minstone i fjällskogen är det dock sällsynt, att en så kraftig övervall- 

 ning äger rum, att ett stämpelbleck blir fullt läkt. I allmänhet lyckas 

 varken kådutflödet eller övervallningen helt täcka såret, utan dessa skydds- 

 medels förnämsta nytta blir, att de minska bleckets storlek och därmed 

 dels minska trädets mottaglighet för svampangrepp och dels giva en 

 begynnande röta sämre livsmöjligheter, varigenom, dess utveckling för- 

 dröj es. 



Rötangreppets förhållande till splint och kärnved, bleckets storlek 

 och djup, trädets växtlighetsgrad och årstiden för stämplingen. 



Att en mycket vattenrik vävnad är mera svårangriplig för röta än en 

 vattenfattigare, emedan vattnet inkräktar på den för mycelets liv nödvändiga 

 luftens utrymme, är förut fastslaget. Därutav kan bl. a. den slutsatsen 

 dragas, att kärnveden, i vars döda celler ingen vätsketransport äger 

 rum och lufttillgången är rikligare, måste vara lättare angripbar än den 

 vätsketransporterande splinten och efter angrepp erbjuda rötan större 

 möjligheter för en hastig spridning. Att så är förhållandet, är ett förut 

 känt faktum, som blivit ytterligare bestyrkt genom LAGERBERGS förut 

 omnämnda undersökningar om topprötorna. Som bidragande orsak till 

 att splintzonens levande celler äga större »rötfasthet» anför denne dess- 

 utom, att dessa celler genom andning förbruka intercellulargångarnas 

 syre, varför, trots det att syre kontinuerligt tillföres utifrån, det inom 

 splinten ev. tillgängliga överskottet blir för obetydligt för att ge mycelet 

 några utvecklingsmöjligheter. Vidare är, som jag många gånger haft 

 tillfälle att konstatera, splintens yttersta lager mindre lätt angripbart än 

 den längre in liggande splinten. Så t. ex. angriper rötan aldrig, så vitt 



