232 BERTIL E. HALDEN 



av ett tämligen begränsat antal kombinationer lagbundna växlingen ifråga 

 om kornstorleken åstadkommer tydligen en motsvarande växling mellan 

 lösare och hårdare, vattengenomsläppande och ogenomträngliga, vatten- 

 förande och torrare skikt o. s. v. Häruti ligger enligt förf:s mening be- 

 tydelsen av att urskilja en jordarts geologiska natur vid bedömandet av 

 dess egenskaper som skogsmark samt för en rationell planläggning av 

 vissa skogstekniska arbeten. 



Härmed är alltså ingalunda sagt, att det skulle existera några ofelbara 

 geologiska »diagnoser», med kännedom om vilka all rekognoscering 

 skulle bli obehövlig; de faktiskt föreliggande förhållandena utgöra helt 

 visst resultatet av alltför många faktorers samspel för att på så lättvin- 

 digt sätt kunna förutsägas. Framför allt gäller detta den kvantitativa si- 

 dan av saken, mäktigheten av de lager, som framkalla de skilda förete- 

 elserna. En skillnad i mäktighet eller i det vertikala läget på en halv eller 

 en meter hos ett visst jordlager vid tvenne platser kan måhända vara nog 

 för att göra den ena till en hed, den andra till en produktiv skogsmark. 



Ovan anlagda synpunkter äro ingalunda nya. Av ålder känner man 

 lagerföljdens betydelse för grundvattnets rörelse i jorden. Den direkta 

 betydelsen härav för skogsmarken och den odlade jorden erkännes — 

 och har sedan länge erkänts — åtminstone i princip — av många så- 

 väl forskare som praktikens män. Det torde ej heller vara svårt att i 

 litteraturen finna spridda uttalanden, som åsyfta eller kunna sättas i sam- 

 band med dessa synpunkter. Jag vill inskänka mig till ett par, valda mer 

 »på måfå>^. 



A. Lindström (S. G. U. Ser. C n:r 92 sid. 67) skriver om strandgruset 

 i Västernorrlands län efter att ha framhållit jordartens mindre lämpliga 

 beskaffenhet som kulturjord: »Stundom utbreder sig likväl strandgruset 

 såsom ett tunnare lager öfver lera eller finare sand och har då visat sig 

 vara en ganska bördig jordm.ån, hvarvid den för handen varande klapper- 

 stenen verksamt bidrager att bibehålla nödig fuktighet hos denna eljest 

 för torka lätt utsatta jordmån.» 



Rörande de försumpningsföreteelser, som studerats inom de norrländska 

 moränlidernas område, framhåller H. Hesselman (1909 sid. 39), hurusom 

 vattencirkulationen i torvmarker å moränliderna försiggår i »ett under 

 torfven liggande lösare lager mineraljord, hvilande på mera fast morän. 

 Härigenom åstadkom.ma torfbildningarna en oupphörlig höjning i grund- 

 vattensståndet, som i synnerhet i lidernas nedre regioner ger sig tillkänna 

 genom försumpningar». Samme förf. har (1908) ifråga om de gotländska 

 hällmarkernas skogliga egenskaper funnit, att kalksten, täckt av vittrings- 

 jord, endast i vissa fall bär någorlunda produktiv skog, nämligen där 

 vittringsjorden dräneras tack vare förekomsten av sprickor i berggrunden. 



