GEOLOGISKA LAGERFÖLJDENS BETYDELSE 233 



Ramann sammanfattar i sin Bodenkunde (III uppl. 191 1, sid. 342) 

 lagerföljdens praktiska betydelse för vattnets kapillära uppstigande i mar- 

 ken ungefär sålunda: Från grovkornig jord kan vatten övergå till fin- 

 kornig, medan däremot från finkornig jord ingen nämnvärd vattenmängd 

 kan övergå till överlagrande grovkorniga jordarter. 



B. Aarnio (1920) omnämner i beskrivning till en agrogeologisk karta 

 från Tavastland lagringsförhållanden, bl. a. utvisande sand av 0,5 — i m mäk- 

 tighet överlagrande varvig lera. »Denna omständighet medför», säger 

 Aarnio, »att det i sanden befintliga vattnet tränger till ytan vid sandens 

 och lerans beröringsställen, bildande källor och medförande stora olä- 

 genheter för odlingen.» 



Från mellersta Österbotten beskriver V. Auer(i92i, sid. 50 tyska re- 

 feratet) den lagerföljd, som är vanligast inom vissa områden, belägna 

 något ovan dalgångarna, på följande sätt: underst moränlera, nästan oge- 

 nomtränglig för vatten, däröver sandblandad lera samt överst sand (jfr 

 de i Sverige vanliga förhållandena, se sid. 245 och sid. 252). Om nu det över- 

 sta sandskiktet är tunt, kan skogsmarken lätt försumpas. Även andra 

 detaljer i lagerföljerna (t. ex. lera inlagrad i sand) finner AUER utgöra 

 försumpningsorsak, medan däremot ortstenen i detta avseende spelar en 

 obetydande roll. Sammanfattningsvis skriver AuER härom: ^»Dass Mittel- 

 Österbotten in so bedeutendem Umfang versumpft ist, beruht sowohl auf 

 der Flachheit des Bodens als auf dessen geologischen Bau». Att AuER 

 med den geologiska byggnaden framför allt avser just skiktbyggnaden ^ 

 är av hans framställning alldeles tydligt. 



Förf. till dessa sidor har sedan mer än tolv år tillbaka haft uppmärksam- 

 heten riktad på lagringsförhållandena och den regionala fördelningen hos 

 den jordartsgrupp, vartill de av AuER omnämnda sandlagren äro att räkna, 

 nämligen de grövre »sjösedimenten», närmare bestämt Jiavsavlagringarna 

 av grus och sand (svallgrus och sjösand). Enär dessa jordarter i vårt 

 land i stor utsträckning äro skogbärande, då de vidare inom många de- 

 lar av landet i areal tävla med moränerna — ehuru de ofta nog för- 

 växlas med moräner — har förf. trott det kunna vara av något intresse 

 att framlägga några egna iakttagelser jämte sammanställningar av tidigare 

 undersökningar, som i någon mån belysa sambandet mellan de grövre 

 sjöjordarternas lagringsförhållanden och livsbetingelserna hos de på dessa 

 jordarter uppkomna skogsmarkerna. Närmare bestämt röra sig de här av- 

 handlade frågorna om skogarnas vattenhushållning. 



Begreppet svallgrus infördes i den svenska geologiska terminologien 

 år 1863 av A. Erdmann (geol. kartbl. Eskilstuna). Med svallgrus för- 

 stod A. Erdmann (1868) en mer eller mindre rensköljd, stundom med 



lo. Skogsvåirls/öreningens Tidskrift tgzj. Serien A. 



