234 BERTIL K. HALDEN 



sandskikt utbildad varietet av krossgrusmaterial, vari ofta nog avrundade 

 stenar kunde förekomma samt en viss grad av sortering eller skiktning, 

 så att det hela bildade »en verkligt intermediär bildning mellan kross- 

 stensgrus och rullstensgrus». Ifrågavarande utbildningsform kunde enligt 

 A. Erdmann uppstå såväl genom inverkan av smältvatten vid kross- 

 grusets bildning som genom vågsvall i hav. Nämnde forskare betonar 

 uttryckligen, att svallgruset uppkommit genom »ombildning på stället», 

 vilket bl. a. skulle framgå av den gradvis skeende förändringen mot nor- 

 malt krossgrus, som mången gång kunde iakttagas i de undre delarna 

 av svallgruset. Svallgruset betraktas alltså som en modifierad form av 

 morän; i en del senare kartbladsbeskrivningar finner man också en tre- 

 delning av moränerna i bottengrus, ytgrus och svallgrus (t. ex. å geol. 

 bladen Riseberga och Nora). 



För de genom vågsvall vid stränder uppkomna grövre sedimenten upp- 

 ställde sedermera EDVARD ErdmäNN (1872) benämningen strandgrus. 

 Här (sid. 94) omtalas nämligen från den skånska kusten »ett 3 — 3,5 fot 

 mäktigt lager sandigt grus, fullkomligt lika det, som ännu i dag upp- 

 kastas av vågorna vid stranden, hvarföre det lämpligen kunde benämnas 

 •^strandgrus» . Det utgöres af dels kantiga, dels rundade fragment af en 

 mängd olika bergarter, hvaribland äfven, i stor mängd, kritkalk och flinta, 

 samt innesluter icke sällan hela och söndergrusade skal af Cardium och 

 Mytilus, samt större och mindre, ofta skiktvis ordnade partier af hafs- 

 tång. Detta grus är således tydligen en hafsbildning.» 



E. Erdmann beskriver de skånska strandbildningarna vidare (år 188 1 

 sid. 423) på följande sätt. »De utgöras der af rullstenar, grus och sand 

 samt ega ej sällan tydlig skiktning. Ofta är i ett och samma lager groft 

 och fint material blandadt, så t. ex. att ett medelgroft, stenigt grus inne- 

 håller fin sand mellan de särskilda stenfragmenten samt att i sådan sand 

 större eller mindre rullstenar äro inblandade. Och detta är en strand- 

 gruset troligen mycket allmänt tillkommande egenskap.» 



I sistnämnda arbete ger E. ERDMANN (sid. 424) en synnerligen träf- 

 fande beskrivning av strandgruset inom en del av mellersta Sverige (mel- 

 lan Stockholm och Norrtälje), varur följande citeras. »Flerestädes inom 

 nämnda kusttrakt mötes ögat af jemna grus- och sandsluttningar, stun- 

 dom betäckta med flera eller färre afrundade stenar och mindre block, 

 samt i hög grad erinrande om belägenheten och beskaffenheten (vid som- 

 liga lokaler) af de nuvarande, af vågorna delvis sköljda stränderna. Dels 

 uppstiga dessa sluttningar från sjelfva vattenbrynet och utgöra fortsätt- 

 ningen af den utanför liggande strandbottnen, dels stödja de sig mot 

 eller bekläda längre inåt land belägna bergshöjder, eller utfylla mellan 

 dessa befintliga smådälder och sänken, eller fortsätta de längs dalarnes 



