GEOLOGISKA LAGERFÖLJDENS BETYDELSE 235 



sidosluttningar längt in i landet, — men nästan alltid uppträda de med 

 en från krossgrusmark skiljaktig, jemn och slät, någon gång svagt ter- 

 rassformig yta. Ej sällan påträfifar man, vid vandringarne i skog och mark, 

 öfverst upp på någon bergshöjd eller höjdplatå, samlingar af rundade 

 stenar och grus aflagrade mellan och emot de der blottade berghäl- 

 larne och under sådana förhållanden, att man genast vid första anblic- 

 ken i tankarne tycker sig liksom försatt tillbaka till den tid då nämnda 

 hällar utgjorde låga skär eller grund i ett fordom dit nående haf, hvars 

 böljor då bearbetade och uppstaplade ifrågavarande stensamlingar.» 



Slutligen må ur Erdmanns märkliga uppsats nämnas, att begreppet 

 strandgrus bör kunna användas i så vidsträckt bemärkelse, att även »strand- 

 stenar» och »strandsands^ inbegripas däruti. Med detta utvidgade strand- 

 grusbegrepp framgår vidare tydligt — såsom också Erdmann påpekar 

 — det intima sambandet mellan strandgrus och »mosand», d. v. s. den 

 sorts »mosand», som utsköljts av hav eller sjöar frän moräner eller rull- 

 stensåsar etc, och som i den här följande framställningen sammanfattas 

 under benämningen »sjösand». 



Senare beskrivningar av strandgrus från skilda delar av landet stå i 

 bästa överensstämmelse med E. Erdmanns ovan anförda; särskilt plägar 

 den jämna terrängformen framhållas såsom något för strandgruset mycket 

 karakteristiskt. 



Såsom av det ovanstående framgår och av E. Erdmann uttryckligen påpe- 

 kas, är hans »strandgrus» identiskt med en del av A. Erdmanns »svallgrus». 



Bevisligen ha också sedermera många geologer med »svallgrus» be- 

 tecknat just det, som E. Erdmann benämnde strandgrus. Båda termerna 

 torde f. ö. gott kunna användas. I det följande kommer benämningen 

 svallgrus att avse, vad som av E. Erdmann betecknas som strandgrus.^ 



Innan jag övergår till frågan om svallgrusets och sjösandens egenska- 

 per, torde en framställning av dessa jordarters utbredning i landet vara 

 på sin plats. Detta så mycket hellre, som förf. trott sig finna, att svall- 

 gruset är en av praktikens män ofta tämligen misskänd jordart. Medan 

 man exempelvis mycket väl känner till rullstensåsarna ocli har blicken 

 öppen för att dessa äga skogliga egenskaper av annan art än morä- 



' Förf. torde ingalunda intaga någon exklusiv ståndpunkt genom att sålunda föredraga en 

 benämning, som avser den geologiskt verksamma kraften (vågornas »svallande»), framför en 

 så alt säga topografisk benämning (strandgrus), som ju närmast för i åtanke ^/a^.ffw för jord- 

 artens bildning. Jfr t. ex. A. G. Högbom (S. G. U. ser. C. n:r 182 sid. 76, noten), som i en 

 annan nomenklaturfråga — älvavlagringar eller älvdaisbildningar — ger sitt förord för först- 

 nämnda term »dä ju ingen i termen elfaflagringar torde vilja inlägga, att adagringarna blifvit 

 afsatta i elfvarna, utan endast att de härröra från elfvarna». Förf. gör detta val så mycket 

 hellre, som det är känt, att grus och sand kunna svallas ut till betydande dju]) från en strand 

 räknat. 



