GEOLOGISKA LAGERFOLJDENS BETYDELSE 237 



Trots den mycket varierande graden av uppmärksamhet, som kommit 

 svallgruset till del, är det icke så få områden, som av kartbladsbeskriv- 

 ningarnas författare erhållit det omdömet, att de fullständigt eller i det 

 närmaste fullständigt sakna morän, och att moränen i ytan överallt er- 

 sättes av svallgrus etc. Detta gäller sålunda stora områden i Stockholms 

 skärgård och vidare söderut (hela fastmarksarealen å de geologiska bla- 

 den Dalarö och Utö, Furusund, Gottenvik, Gustavsberg, Landsort och 

 Källskären, Möja, Sandhamn och Tärnskären samt Vaxholm). A bladet 

 Radmansö samt vidare t. ex, Uddevalla och Särö säges moränen ha 

 jämförelsevik begränsad utbredning eller vara mer sällsynt än svallgruset. 

 Man lägger märke till, att samtliga kartblad omfatta kustområden. Tyd- 

 ligtvis måste svallgruset vara lättare att igenkänna, ju närmare det ligger 

 den nuvaranden kusten. 



Mycket talrika äro som nämnt i kartbladsbeskrivningarna uppgifterna om 

 »lagrat», »sorterat» etc. krossgrus eller morän. Man finner uppgifter härom 

 t. ex. å bladen Borås, Nynäs, Ramnäs, Stockholm, Strängnäs och Vårgårda, 

 varjämte många uppgifter om »rentvättat», »ursköljt» »svallat» etc. krossgrus 

 (t. ex. å bladen Fånö, Grundkallegrundet, Hjulsjö, Hälsingborg, Mässvik, Ny- 

 köping, Otterbäcken, Riddarhyttan, Rånäs, Södertälje, Tranås, Töreboda, Värm- 

 landsnäs, Västerås) torde ha avseende just på äkta svallgrus. Säker hänsyft- 

 ning på svallgrus ha uppgifter från åtskilliga blad, att krossgruset — d. v. s. 

 moränerna — mångenstädes visa likhet med eller stå på gränsen till »rull- 

 stensgrus > (t. ex. å bladen Enköping, Eriksberg, Linderöd, Nynäs, Skultuna, 

 Tärna, Arsta och Örbyhus) eller (i enlighet med A. Erdmanns uppfa tning) 

 genom vågsvallet »förvandladt till en art ganska rent rullstensgrus» (bl. Dege- 

 berg). I vissa fall uppges också svallgrus ha erhållit isälvsgrusets (rullstens- 

 åsarnas) beteckning t. ex. å bladen Salsta och Varberg, möjligen även Fal- 

 köping och Motala. Som svallgrus borde kanske också en del »rullstensav- 

 lagringar» å bladen Upperud och Rådanefors (utmed fjällkanten) och å blad 

 Vänersborg (invid Halle- och Hunneberg) riktigast utläggas. 



Flere geologer ha också framhållit svårigheten att i vissa fall skilja 

 rullstensåsarnas jordarter från svallgrus. Mindre underligt är däremot, att 

 det ibland kan vara svårt att skilja grusblandad ishavs- och issjösand 

 från svallgrus. Att söka upprätthålla en sådan skillnad torde f. ö. vara 

 lika hopplöst som meningslöst. 



Det vanligast begångna förbiseendet vid ifrågavarande jordarters ur- 

 skiljande torde dock vara, att svallgrus uppfattas som morän. Detta är 

 också rätt naturligt, enär svallgruset på sluttningar (jfr. sid. 246) oftast 

 företer en stenig, i viss mån moränliknande yta och man lätt förbiser 

 den jämna terrängform, som skiljer morän från svallgruset. Jag vill i 

 denna fråga citera några ord av en klarsynt och erfaren geolog, fram- 

 lidne prof. A. G. Natiiorst. Han skriver rörande svallgniset a geol. 

 bl. 57 Stavsjö: »Det är antagligt, att dess utbredning är ännu större än 

 hvad kartan angifver, emedan dess uppmärksammande ofta beror af rena 



