238 BERTIL E. HALDEN 



tillfälligheter, såsom skogsfri mark, tillgäng pä profiler m. m.> ' Liknande 

 uttalanden av A. Blomberg återfinnes i beskrivningen till geol. bl. 

 Penningby. 



Förf:s erfarenhet är, att man utan någon som helst risk att hemfalla 

 åt otillbörligt generaliserande kan utsträcka giltigheten av Nathorsts ovan 

 uttalade erfarenhet frän bl. Stavsjö till att gälla mycket stora delar av 

 landet nedom marina gränsen. Den geologiska profilen ger i tvek- 

 samma fall vanligen klart besked. Dock står den ju icke alltid till buds 

 utan ett både tidsödande och ansträngande arbete. 



Från många trakter i Sverige, särskilt nedom »marina gränsen», uppgives, 

 att morän överlagrar sand och lera. Som exempel må anföras förekomster, 

 angivna i beskrivningarna till de geol. bladen Askersund, Eggegrund, Helle- 

 fors, Leufsta, Nora, Norrtelje, Norsholm, Oskarshamn, Penningby, Stavsjö, 

 Svartklubben och Västervik. Härtill komma ett antal uppgifter från Norr- 

 land, t. ex. hos Fredholm (G. F. F. Bd 7) och Högbom (1906). Utan att 

 vilja föregripa en revision på ort och ställe eller förneka, att i många sådana 

 fall äkta morän föreligger^, vill förf. hålla för sannolikt, att det i kanske fler- 

 talet fall nedom marina gränsen rör sig om grus och sand, som av bränningar 

 etc. nedsköljts över havssediment, eller med andra ord att den föregivna mo- 

 ränen är svallgrus. Såsom »nersköljd» morän betecknas också liknande före- 

 komster från bladen Forsmark, Grundkallegrundet, Halmstad och Kristianstad. 

 »Nedsköljning» av moränmaterial är nämligen nedom marina gränsen en yt- 

 terst vanlig företeelse. Några exempel må anföras. Svenonius skriver om mo- 

 ränerna på bl. Grundkallegrundet ; »mycket ofta finnes det (krosstensgruset) 

 nedanför backsluttningarne till flera fots djup öfver däldernas lerslätter och är 

 då ofta öfverst temligen groft och skarpkantigt, men öfvergår på djupet i sand 

 som synes vara rentvättad. Denna så att säga upp- och nedvända ordnings- 

 följd visar, att det på leran hvilande gruset är nedsköljdi.-» Om motsvarande för- 

 hållande å geol. bl. Penningby — där E. Erdmann gjort sina klassiska under- 

 sökningar av strandgruset — skriver A. Blomberg: »Flerstädes inom skärgår- 

 den har under grus, som till beskaffenhet föga skilde sig från vanligt kross- 

 grus, anträff"ats leraflagringar, hvilket utvisar, att det bör hänföras till svallgru- 

 set.» Svallgrusets ofta anmärkningsvärda likhet med morän pointeras vidare 

 av E. SvEDMARK (bl. Furusund) med orden: »Någon gång är detta svaljgrus 

 mera packadt och hårdt än man kunde hafva anledning att vänta, då man tager 

 i betraktande dess bildningssätt. » A bl. Alunda visar svallgruset enligt A. 

 Blomberg ofta brist på fullständig lagring. I beskrivningen till geol. bl. Särö, 

 där strandgrus är vanligare än morän, skriver samme förf.: »Inom de sma- 

 lare dalgångarne, i synnerhet i närheten af bergväggarne, täckes leran oftast 



^ Från Norge omtalar Bjorlykke (1914) exempel på förväxling mellan morän och svallgrus. 



^ Såsom äkta morän, avlagrad från avsmältande isberg, tolka exempelvis Högbom (Geol. 

 Fören:s Förh. Bd 14, sid. 299) och G. De Geer (samma arb. Bd. 41, sid. 194) vissa lager- 

 följder av nämnda art. Härtill är att ihågkomma de talrika exempel på liknande lagerföljder, 

 som äro att tillskriva inlandsisens större eller smärre oscillationer, såsom ytterligt ofta i Skåne, 

 men även flerstädes i övriga delar av landet, och till vilka väl även de norrländska av drum- 

 linmoräner överlagrade sandförekomsterna äro att räkna. 



