GEOLOGISKA LAGERFÖLJDENS BETYDELSE 241 



berg och Laxå, över stora delar av Käglan samt Kroppefjälls m. fl. dals- 

 ländska bergstrakters östra sluttningar. 



I Stockholms skärgård och i Roslagen finnas svallgrus och sjösand 

 ytterligt allmänt; över stora områden ersättas här moränerna helt och 

 hållet av dessa joroarter. Särskilt vackert är svallgruset utbildat på 

 Väddön. Från det inre av Uppland finns det största området i Torstuna 

 häradsallmänning (huvudsakligen i Vittinge socken). 



Från Norrland är det särskilt en del kustsocknar inom Ångermanland, 

 Medelpad och Hälsingland som i stor utsträckning hysa ifrågavarande 

 jordarter. Sålunda upptages vida mer än hälften av Njurunda socken av 

 svallgrus, och på Hernön är strandgruset tämligen enbart rådande. Ett 

 annat vackert exempel lämnar trakten väster om Enängers kyrka i Häl- 

 singland (se fig. 8). 



Såsom av denna översikt framgår, träffas de stora svallgrusområdena 

 särskilt inom trakter, där stora vattenytor varit i tillfälle att bearbeta 

 fritt uppstigande höjder. Förteckningen på dylika förekomster skulle kunna 

 kompletteras med ytterligare en rad av geologernas iaktagelser från 

 skilda delar av landet, t. ex. Ryssberget (i gränstrakten mellan Skåne 

 och Blekinge), invid Kullen i Skåne, nedom Halle- och Hunneberg, på 

 sluttningen av KinnekuUe och Vaberget samt östra sluttningen av Om- 

 berg. En mängd berg i omgivningen av Nora kringgärdas vidare av 

 sandmantlar, och i Bohuslän upptagas dalgångar och bergssluttningar i 

 ganska stor utsträckning av svallgrus och sjösand. 



Synnerligen väl markerade och ganska väl kända sjösandsområden- 

 träffas vidare kring rullstensåsarna nedom marina gränsen, framförallt 

 där åsarna stryka fram i flack terräng. Sjösanden visar invid åsarna van- 

 ligen övergång till svallgrus, som i sådana fall bildar översta skikten i 

 de *skal», som omgiva åsarnas »kärna», och som kan överlagra lera, 

 sand, skalgrus m. m. 



Läsaren har helt säkert gjort sig den frågan, huruvida det lönar mö- 

 dan att söka skilja mellan äkta och »falsk» (d. v. s. mer eller mindre 

 starkt omlagrad) morän. Till en början vill jag citera ett yttrande av G. 

 De Geer (Geol. Fören. Förh. Bd 28, igo6, sid. 186): »gifvet är, att dessa 

 bildningar i verkligheten äro skarpt åtskilda, och att det steniga gruset 

 antingen ej är omlagradt och blott i så fall förtjänar namnet morängrus, 

 eller också verkligen är omlagradt och då naturligtvis ej längre är morän, 

 fastän dess material förskrifver sig närmast från sådan.» Ett klarare be- 

 sked kan från geologiskt håll knappast tänkas i denna fråga. Men den 

 praktiska sidan av saken torde kanske i detta sammanhang vara av större 



