242 BERTIL E. HAIJ)EN 



värde. Förf. .skall i det följande söka visa, att det moränliknande svall- 

 gruset (den »falska» moränen) ur skogssynpunkt närmast är att jämställa 

 med det äkta svallgruset, och att det verkligen lönar mödan att skilja 

 sådant moränliknande svallgrus från morän. 



I tvenne väsentliga avseenden skiljer sig svallgruset från moränmaterialet. 



i) Svallgruset (även det moränliknande) äger annan mekanisk sam- 

 mansättning än moränerna. Jämfört med flertalet moränavlagringar ut- 

 visar svallgruset — enligt samstämmiga vittnesbörd från talrika geloger, 

 som beskrivit svallgruset — en mindre procent av fina, särskilt stoftfina 

 och lerartade beståndsdelar. Svallgruset erbjuder därför vegetationen de 

 mineraliska näringsämnena på ofullkomligare sätt än flertalet moränjord- 

 arter. Detta torde dock vara av underordnad betydelse. Av samma an- 

 ledning får emellertid svallgruset helt annan förmåga att hushålla med 

 vatten än moränjorden. Det blir mer genomsläppande och får mindre 

 förmåga att uppsuga och kvarhålla vatten. I alla dessa avseenden närma 

 sig de grövre sjösedimenten mer till rullstensåsarna än till moränerna. 

 I topografiskt avseende åter stå de närmare moränerna än rullstensåsarna. 

 Detta innebär dock icke nödvändigtvis — som man kanske vore benä- 

 gen att förmoda — att grundvattensförhållandena närmast äro att jäm- 

 föra med moränernas. Topografien är visserligen även här av stor bety- 

 delse, men oftare torde andra faktorer spela in vid fördelningen av vat- 

 tentillgången. 



2) Svallgruset och sjösanden utmärkas av lagringsförhållanden, som 

 äro främmande för såväl moräner som rullstensåsar. Dessa lagringsför- 

 hållanden förläna också svallgruset en annan hydrografi. Framför allt 

 tack vare sin säregna skiktning komma dessa jordarter att i sin vatten- 

 hushållning påminna än om moränmarker, än om rullstensåsar och annat 

 isälvsgrus. Skiktningens utbildning — jämte mäktighetsförhållanden och 

 topografi — äro enligt förf.:s mening att betrakta som de för skogen 

 väsentligaste dragen hos de grövre sjösedimenten, vadan vi härmed övergå 

 till frågan om 



Svallgrusets och sjösandens skiktning. 



I den följande framställningen förbigår jag helt och hållet de vallfor- 

 made, av havet här och var — särskilt i flack terräng — uppkastade 

 strandvallarna. Det ojämförligt mesta av allt svallgrus har nämligen icke 

 karaktären av strandvallar utan av ackumulationsterrasser eller höjderna 

 kringgärdande mantlar, som av havet nedsköljts från högre belägna strän- 

 der. Svallgrus och sjösand, avsatta i de forna issjöarna eller i insjöar 

 (och som i senare fallet kunna ha torrlagts genom sjö.sänkning), med- 

 tagas icke heller i den följande framställningen. 



