246 BERTIL E. HALDEN. 



Nathorst — sanden till lägre nivå »tills dess mäktighet satte ett hinder 

 för vidare bortförande eller de i densamma befintliga stenarna, sedan de 

 finare partierna blifvit bortsvämmade, bildade ett skyddande täcke öfver 

 återstoden. Detta senare har isynnerhet inträffat vid de branta slutt- 

 ningarne, der gruset då en del af sandlagren bortsköljts, eller kanske 

 ock direkte till följd af vågsvallet, glidit ned öfver ännu qvarliggande 

 sandlager». I beskrivningen omtalas en profil (från en tvärbrant bergvägg 

 norr om lergroparna vid Marmorverket): överst klappersten, därunder 

 grövre och finare sand med lerränder och stupning i8 — 20° mot söder 

 samt under nämnda lager lera. 



Ett år senare (1878) skildrar Nathorst motsvarande företeelse söderomBrå- 

 viken, östra delen av Vikbolandet (geol. bladet Gottenvik). Moränen är här 

 allestädes omvandlad till svallgrus, som vanligen förekommer på södra sidan 

 av bergen och stödjande sig vid dessa. Lagerföljden säges undantagslöstvara 

 utbildad sålunda: »under ett täcke afoskiktadt grus med kantiga och afrun- 

 dade stenar ligga vexlande lager af skiktadt grus, bestående af smärre 

 stenar, och skiktad sand, denna senare vanligen rådande underst». 



Mot denna skildring av lagringens uppkomst och utseende å branta expo- 

 nerade sluttningar har förf. intet att invända. 



S. Blomqvist (191 i sid. 18) beskriver och avbildar från den undre röd- 

 stenskleven å Kinnekulle, d. v. s. just från den här uteroderade marina 

 gränsen, följande profil: Överst 2 m rödaktig vittringsjord, grus och klapper 

 av kalkberget. Därunder 7 dm strandgrus, varunder i m fin skiktad ishavs- 

 sand vidtager. Blomqvist framhåller uttryckligen, att profilen kan anses »karak- 

 teristisk för rasmarken». Områdets för ishavet exponerade läge behöver här 

 ingalunda dras i tvivelsmål. — Från geol. bl. Vase omtalar Sandegren 

 en lagerföljd (i Alsters socken), utbildad å en 10 — 20° brant sluttning mot 

 väster från en höjd. Överst 1,5 m strandgrus, varav de understa 10 — 15 cm 

 utgöras av fin sand. Därunder i mm förmultnade växtrester och slutligen ]> 

 2 m morängrus, som i ytan var hopkittat. 



Från Säm norr om Tanums station i Bohuslän beskrives (Statens Järnvägars 

 Geotekniska Kommissions slutbetänkande sid. 61) de grövre havssedimentens 

 utbildning vid en typisk bohusländsk sprickdal. Ifrågavarande jordarter täcka 

 postglacial lera och utgöras av »grus, sand och mjäla, vilka lager äro mäk- 

 tigast i brytningszonen mellan den plana sedimentytan och dalsidans sluttning. 

 De ha här uppgått till en mäktighet av ungefär 6 m men ha i övrigt en 

 medelmäktighet av 3 — 4 m. Strandbildningarna, vilka föra skal i riklig mängd, 

 visa uppåt mot markytan och i riktning mot bergryggen tilltagande kornstor- 

 lek. Vid tiden för skredet voro de ymnigt vattenförande . . . ». 



Samma arbete omtalar (sid, 169) även en lagerföljd från Bråvikens norra, 

 mot havet fordom starkt exponerade strand, nämligen vid Kullen intill järn- 

 vägen strax väster om Porsgata hållplats. Jordlagren — som f. ö. i princip 

 sägas vara utbildade på samma sätt som vid det närbelägna skredet vid Vita 

 Sikudden (»Getåolyckan»), äro uppifrån och nedåt räknat: strandgrus, sand, 

 lera och mjäla, varunder glaciallera och morängrus vidtaga. »Inom varje skikt 



