GEOLOGISKA LAGERFOLJDENS BETYDELSE 247 



avtar kornstorleken i stort sett successivt nedåt sluttningen. Vanligen sträcker 

 sig den grövre kornstorleken längre ut i ett övre skikt än i ett underliggande. 

 Inom det högre belägna partiet innanför banan består den postglaciala lager- 

 serien i huvudsak av sand, som mot markytan övergår i blockrikt strandgrus». 

 Till vattenförhållandena i denna avlagring skall jag senare (å sid. 253) åter- 

 komma. 



Av mina egna iakttagelser rörande de »exponerade» lagerföljderna äro en 

 del redan publicerade (1917 och 1921). Vid eftersökande av skalgrus i Häl- 

 singland och Västerbotten hade jag mycket ofta anledning att genomtränga 

 det moränliknande svallgruset, som i stor omfattning överlagrar skalgruset å 

 bergssluttningar (»hängbankar»). Den typiska lagerföljden i någorlunda expo- 

 nerade lägen skildras (1921, sid. 24) med följande ord: De »hängande? skal- 

 bankarna överlagras i allmänhet av sand och grus, i ytan stundom med 

 klapper. (De i S. G. U:s arkiv förvarade dagböckerna från dessa under- 

 sökningar kunna i många avseenden komplettera de i nämnda uppsats före- 

 kommande uppgifterna.) För Västerbottens samt norra och mellersta Hälsing- 

 lands vidkommande kan allmängiltigheten av den »exponerade» lagerföljdens 

 (i allmänhet bergssluttningarnas) utl)ildning med uppåt tilltagande kornstorlek 

 anses vara fullt bekräftad ^ 



Från Dalarne kunna anföras förhållandena i trakten av Garpenberg. I en 

 starkt exponerad sluttning mot öster (Gruvsjön) strax norr om Vaktarbo har 

 jag funnit marina gränsen utbildad som tydligt erosionshak i moränen vid ca 

 185 m ö. h. Ett fåtal meter under denna gräns, i en skärning intill vägen 

 mot Gruvgården, är lagerföljden denna: överst 3 dm grus inmängt med 

 klapper, därunder >• 0,5 m sand med grusränder. Den underliggande mo- 

 ränen nåddes icke. Liknande lagerföljder förekomma såväl längre norr mot 

 Gruvgården som nära Herrgården (på bergssluttningar i exponerat läge). Där- 

 emot har jag aldrig här — lika litet som i Hälsingland eller Västerbotten — sett 

 lagerföljden på exponerade bergssluttningar utbildad i motsatt riktning, d. v. s. ' 

 med uppåt avtagande kornstorlek. 



I Rättviks socken är lagerföljden på den mot Siljan i allmänhet tämligen 

 starkt sluttande stranden — på de ställen, där icke endast erosion utan även 

 sedimentbildning kommit till stånd — utbildad på alldeles liknande sätt: 

 överst klapper och grus, därunder sand vilande på morän. Vackra skärningar 

 kunna ses t. ex. i Vikarbyn (se omstående bild, fig. 2) samt efter vägen till 

 Nittsjö strax norr om »kaplansgården». 



I trakten av Bjurfors, Norbergs socken i Västmanland, har den flacka 

 terrängen i allmänhet icke medgivit utsvallning och avsättning av några mer 



* Om man så vill, kan denna lagerföljds normala utbildning i Hälsingland sägas vara 

 omtalad redan vid 1700-talets början. I ett brev, daterat i december 1707, skriver näm- 

 ligen Olok Broman (I, sid. 32S) till »Wällborne Herr Archiatern Urban Hierne på Stock- 

 holm» under rubriken »Om Jordenes Floo»: Huru hvarf-tals jorden är hopbakat, det kunna 

 Hrun-grafvare berätta, hwilke sä månge jag frågat här i Landet, gemenl. säja sig näst Swart- 

 myllan finna Steen-klapur, sedan Lerjord, där näst icra, under hwilken åtskillig slags sand ju 

 längre ned ju finare och rödare flowjs kommer». — Utan att vilja ingå på, vad Broman och 

 »Brungrafvarne» avsett med »Lerjord» eller »åtskillig slags sand», anser jag det likväl tyd- 

 ligt, att här är fråga om »uppåt tilltagande kornstorlek». Brunnar förläggas i Hälsingland 

 vanligen u nedre delen av höjdsluttningar, däremot sällan i de djupaste (för det forntida 

 havets svall skyddade) delarna av terrängen, d. v. s. ilär myrar eller åkrar ligga. 



