(;e()LO(;iska lac.erfoljdens betvdklsk 251 



sand, nederst med grus och knytnävstora stenar, med skarp kontakt över- 

 lagrar ishavslera, ävensom annorstädes å Näset. 



Vad Norrland beträffar, omtalas en i många avseenden intressant lagerföljd 

 vid Åskammen, Själevads s:n, av H. Hkdstkom (Geol. Fören:s Förhand- 

 lingar 15d 15, sid. 310). Här finner man under torv på slät mark ett nära 

 metermäktigt sandlager, underlagrat av svallgrus (högst 0,3 m mäktigt), var- 

 under ishavslera på morän vidtager. 



Från Västerbotten har förf. i dagböckerna (förvarade i S. G. U.:s arkiv) 

 till skalgrusundersökningarna omnämnt åtskilliga flacka, inom bergspartier in- 

 stängda myrar som underlagras närmast av sand och därefter av grus, vilande 

 på antingen lera eller direkt morän. (En av dessa myrar är omtalad i Sv. 

 Bot. Tidskr. 1922, sid. 125.) 



I Hälsingland, Enångers socken, träffar man i den flacka, mot norr svagt 

 sluttande terrängen i Vedmora by (se kartan sid. 261) intill en mindre flack 

 myr fastmark bestående av c:a en meter sand på grus. Högre upp på berget 

 var emellertid lagerföljden den motsatta med klapper och grus i ytan. 



Av den andra utvecklingstypen (med mjäla eller lera i ytan och lera 

 under gruset) torde betydligt fler fall vara beskrivna. 



Den generella utbildningen av sådana lagerföljder i skyddat läge fram- 

 hålles utom av Hr)GBOM (1905, sid. 52 — 53) bl. a. av S. JOHANSSON 

 (i beskrivningen till bl. Furuholmarna) med följande ord: »Inom de sk\'d- 

 dade sänkorna kan följande lagerföljd anses som den normala: överst 

 ett mer eller mindre mäktigt lager av Vänerlera, därunder kommer ett 

 tunnare lager av sand eller grus, som diskordant vilar på glaciallera.» — 

 Topografiens betydelse för fördelningen mellan sand och lera framhålles 

 i samma arbete, där även påpekas, hurusom pä några slätter etc. sand 

 eller grus i stället för Vänerlera överlagrar glacialleran: »Förklaringen 

 härtill får väl sökas däruti att nämnda områden icke varit tillräckligt 

 skyddade genom dämmande höjder mot Vänern, för att ett för lerav- 

 sättning erforderligt lugnvatten skulle kunnat uppstå». 



Dessa mellanlagrande grus- och sandskikt äro i själva verket ytterligt 

 allmänna inom alla delar av landet, som legat under havets nivå, och 

 som äga bruten terräng. Dä emellertid ishavsleran i regeln uppträder 

 först på ett eller annat tiotal meter lägre nivå än marina gränsen, kan 

 man tydligtvis icke ända upp till denna gräns vänta ifrågavarande grus- 

 och sandskikt. De förekomma sålunda särskilt inom följande områden: 

 Norrlandskusten (i synnerhet kända från Västerbotten och Hälsingland), 

 Uppland (i särskild ymnighet inom Roslagen), kring Mälaren, Hjälmaren 

 och Vänern samt å Västkusten. Från Skåne och Blekinge föreligga en- 

 dast ett fåtal uppgifter, likaså från östra kusten söder om Stockholm. 



Av felande uppgifter får man emellertid ej draga den slutsatsen, att 

 ifrågavarande lager saknas. Ty dels äro mänga områden ännu ej när- 



