252 BERTIL E. HALDEN 



mare undersökta, dels har uppmärksamheten i mycket olika grad varit 

 riktad på denna företeelse. 



Mellanlagrande grus och sandskikt omtalas sålunda i litteraturen bl. a. 

 följande geologiska kartbladsbeskrivningar och avhandlingar, utgivna av Sve 

 riges Geologiska Undersökning: Ser. Aa n:r 6, 12, 15, 31, 32, 34, 39, 43 

 44, 48, 49, 76, 93, 94, 95, 97, 100, 102, 104, III, 126, 136, 143, 148 

 151. Ser. AB. n:r 12 och 13, Ser. Ac. n:r 6, Ser. Ca. n:r i och 2. Ser 

 C n:r 72, 92, 131, 180, 225, 280, 307 och 310. Uppgifter förekomma vidare 

 flerstädes i Geol. Fören.s förhandlingar (t. ex. Bd 6, sid 153, Bd 31, sid 

 285, Bd 32, sid. 1 139 samt Bd 33, sid. 135), i »Upsala-BuUetinen» (Bull 

 of the geol. inst. of the Univ. of Upsala), vol. I n:r 2 samt vol. XVI n:r 

 14, vidare av A. G. Högbom (1905), av E. Dahlberg i Teknisk Tidskrift 

 (1903, 2^2) samt i Statens Järnvägars Geotekniska kommissions slutbetänkande. 

 Åtskilliga ej publicerade observationer finnas i Sv. Geol. Undersöknings arkiv 

 (t. ex. av förf. från Dalsland och Västerbotten). Från Stockholmstrakten 

 kunna omnämnas underlagen till tvenne av förf, undersökta torvmarker, näm- 

 ligen vid Kakdraget öster om Täby samt 2 km norr om Dalarö kyrka. I 

 båda fallen åtskiljes den grågröna postglaciala lergyttjan (havsleran) från den 

 glaciala leran genom ett sandskikt, som nedåt antager grusig karaktär. 



De anförda exemplen och iakttagelserna bestyrka enl. min mening till 

 fullo det resonemang om lagerföljdens beroende av topografien, som 

 framställts å sid. 245. 



Om den hydrografiska betydelsen av svallgrusets och sjösandens 

 lagringsförhållanden med särskild hänsyn till skogsmarkerna. 



Av det föregående har framgått, att svallgrus och sjösand, vilka jord- 

 arter allmänt vitsordats såsom vattengenomsläppande, vanligen överlagrar 

 morän eller lera, samt att i vissa terrängformer på ansenligt låg nivå 

 under marina gränsen lera kan överlagra svallgruset och sjösanden. 



I förhållande till gruset och sanden är moränen nästan alltid mindre 

 genomsläppande, stundom är den i detta avseende fullt jämförlig med 

 lera. 



Växlingar mellan olika starkt genomsläppande skikt åstadkommer ofta, 

 att grundvattnet blir uppdelat i flera nivåer (eller »våningar» för att citera 

 ett uttryck i RiCHERTS beskrivning av Uppsalaåsens grundvattensför- 

 hållanden, sid. 102). I de övre våningarna kan det inträffa, att full- 

 ständig uttorkning äger rum. Jag benämner i det följande ett övre, 

 stundom uttorkat grundvattenskikt i överensstämmelse med S. JOHANS- 

 SON (S. G. U. Ser. C. n:r 271, sid. 83) temporärt grundvatten. 



Vi vilja då först beröra förhållandena i de fall, då kornstorleken 

 tilltar uppåt ( = de »exponerade» lagerföljderna, allmänna å bergs- 

 sluttningar nedom marina gränsen). På högre nivåer (strax under marina 

 gränsen) utgöres underlaget nästan alltid av morän (eller någon gång 

 berggrund), på lägre nivåer kunde det inträffa, att ett uppåt utkilande 



