GEOLOGISKA LAGERFÖLJDENS BETYDELSE 253 



skikt av ishavslera underlagrar gruset och sanden. / båda fallen upp- 

 kommer stundom en övre våning med ^tempovärti» grundvatten, som 

 under sin tillvaro torde vara statt i rörelse ned mot den lägre terrängen. 



Hedström (S. G. U. Ser. C. n:r 23g) omtalar den roll, som de grövre 

 havssedimenten spela för grundvattenbildningen i Visbytrakten. De över- 

 lagra här en för vatten ogenomsläpplig moränmärgel. Härigenom upp- 

 stå grundvattensreservoarer eller grundvattensströmmar, som avrinna pä 

 ytan av moränmärgeln ät det håll, varåt denna lutar. 



Grundvattensförhållandena i en lagerföljd av denna typ, närmare be- 

 stämt med ett lerlager mellan moränen och de överlagrande sandlagren, 

 skildras i Geotelcniska kommissionens slutbetänkande (sid. 170). Det är 

 från den i det föregående, å sid. 246 omtalade järnvägsbanken vid Kullen. 

 »I jordsluttningen över nämnda nivå (nivån nedom banvallen) äro 

 dessa jordlagers fasthetsgrad till stor del beroende av grundvattnet, som 

 framrinner i tvenne nivåer, dels i morängruset, dels i de grusiga, san- 

 diga och mjäliga postglaciala lagren. Dessa grundvattenzoner avstängas 

 från varandra genom den impermeabla glacialleran. Vattenföringen i 

 det övre grundvattenskiktet växlar intimt med nederbörden. De post- 

 glaciala lagren i jordsluttningen äro därför under vissa tider jämförelse- 

 vis torra och fasta, under andra perioder däremot mycket vattenrika. 

 Det i morängruset framrinnande grundvattnet indämmes av den täta 

 glacialleran ...» 



En liknande uppdelning av grundvattnet i tvenne våningar, den övre 

 av »temporär» karaktär, förekommer måhända även utan att ett isole- 

 rande lerlager existerar. En viss indikator härpå har man i förekom- 

 sterna av ortstensliknande konkretioner, vilka med förkärlek uppträda 

 nära kontakten mellan moränen och de överlagrande grus- och sand- 

 lagren. I vad mån dylika sammansintrade gruslager äro att betrakta såsom 

 »allokton ortsten» (i enlighet med O. Tamm 1920) eller såsom myrmalm 

 (jämför Naumann, sid. 142), är i detta sammanhang av ingen betydelse. 

 Som exempel på dylika förekomster må anföras den förut (sid. 247) 

 omtalade lokalen norr om kaplansgården i Rättvik, där ett svart, stenhårt 

 skikt av några få cm mäktighet mellanlagrar sanden och moränen eller 

 träffas på gränsen mellan den övre grova och den undre mjäliga sanden, 

 samt den likaledes i det föregående (sid. 246) omnämnda lagerföljden från 

 geol. bladet Vase. 



Dessa av lagerföljden betingade egendomliga grundvattensförhållanden 

 måste för skogens växtlighet vara av den allra största betydelse. Svall- 

 grusets och sandens mäktighet är nämligen på sluttningarna i regeln 

 tämligen obetydlig, endast undantagsvis överskrider den ett par eller tre 

 meter men håller sig vanligen inom ännu snävare gränser. Den 



