256 BERTIL E. HALDEN 



Såväl brunjorden som dess vegetation skiljer sig väsentligt från de 

 på trakten normala förhållandena. Det kan därför anses mer än sanno- 

 likt, att några ovanliga lokala förhållanden spela in i danandet av denna 

 marktyp. Man kommer närmast att tänka på lokala förekomster av 

 berg- och jordarter innehållande kalciumkarbonat eller grönstenar. Före- 

 komst av kalkhaltiga bergarter och jordarter på nämnda trakt måste an- 

 ses utesluten, något som f. ö. enl. benäget meddelande konstaterats även 

 av statsgeologen Sandegren, som lett den geologiska rekognosceringen 

 å det ännu ej utgivna geol. bladet Karlstad. Däremot förekomma enl. 

 dr Sandegren enstaka stråk av grönstenar, mest amfibolitartade, i trak- 

 tens järngnejs. Och ett par km från ovannämnda lokal fann jag som- 

 maren ig2i en ansenlig häll av till synes fullt massformig grönsten, den 

 s. k. »Fårhalla» i Grumsfjorden. Från den ovan omtalade brunjords- 

 lokalen söder om Svänkviken har det dock ej lyckats påvisa någon 

 grönstensförekomst. Likaså ha förf.:s ansträngningar att därstädes an- 

 träffa skalgrus lett till negativt resultat. 



Här föreligga emellertid en del andra omständigheter, som kanske till 

 fullo förklara platsens gynnade markbeskaffenhet. Dessa äro att söka i 

 vattenförhållandena. Vid vegetationsundersökningen i augusti år 192 1 

 lade jag märke till, att Hylocojnium triquetrum, som i nedre delen av 

 skogsbacken fanns här och var, längre upp på sluttningen, där sanden 

 utkilade, trängdes ihop till en smal strimma, som fortsatte upp mot 

 berget. I den grävning, som då upptogs vid punkt 2 (se profilen), be- 

 fanns sanden på 80 — 90 cm djup, dit enstaka trädrötter nedträngde, 

 tydligt fuktig. 



Vid mitt besök på platsen i april 1922 fann jag den nyssnämnda 

 strimman med Hylocomiimi triquetrum upptagas av en rännil, som nedåt 

 förlorade sig i svallgruset. Tydligen fungerar svackan som drän för an- 

 senliga delar av bergssluttningen. Gruset och sanden ha en samman- 

 lagd mäktighet, som ej är större, än att trädrötterna, tidvis troligen även 

 mindre djupgående rötter, nå ned till ett djup, som har känning av 

 den på leran vilande övre grundvattensvåningen (det temporära grund- 

 vattnet). Det genomsipprande, otvivelaktigt syrerika vattnet gynnar 

 brunj ordsbildningen och därmed livsbetingelserna för en del mer krä- 

 vande element i vegetationen. Förf. hoppas bli i tillfälle att på ett mer 

 exakt sätt följa vattenhaltens fördelning å denna lokal vid olika tider 

 samt granarnas växtlighet. 



Det torde icke vara för djärvt att våga det påståendet, att liknande 

 lagrings- och bevattningsförhållanden äro av fundamental betydelse för 

 skogsvegetationen på många särskilt bemärkta ställen.» 



Hit är sålunda att räkna det s. k. Lindefallet i Bölan, Enångers socken, 



