GEOLOGISKA LAGERFÖLJDENS HKTYDELSE 259 



He.ssb:lman (1917) från Rokliden i Norrbotten beskrivna örtrika granskogen 

 på svallgrus strax nedom marina gränsen. 



En sydnorrländsk lokal, bekant för sin rika växtlighet, är Storön i Storsjön, 

 Bergsjö socken. (Jfr. förf.:s beskrivning 19 17, sid. 138.) Lövängsartade 

 växtsamhällen samt örtrika barrblandskogar äro där utbildade i en för Norr- 

 land sällsynt yppighet. Storön ligger inom det kalkfattiga kustområdet; några 

 lokala kalk- eller grönstensförekomster ha trots intensivt sökande icke anträf- 

 fats å ön. Icke desto mindre fann jag å Storön ar 19 19 ett exemplar av 

 Lislera ovala, som icke tidigare observerats därstädes. Till ovan anförda 

 skildring av naturförhållandena på Storön må fogas, att det tunna täcke av 

 grövre sjösediment, som på sydsluttningen överlagrar den varviga leran, fler- 

 städes och på de mest örtrika fläckarna mot bottnen visar sig mo- eller 

 mjälaartat. Något genomsipprande grundvatten har jag däremot icke kunnat 

 finna under sommartiden. Jag håller det för sannolikt, att nyssnämnda nijäl- 

 aktiga skikt fungerar som reservoar för såväl det direkt nedfallande neder- 

 bördsvattnet som till någon del för det överskott från den högre belägna 

 terrängen, vilket efter sluttningen kan rinna fram i sjösedimenten på under- 

 laget av den varviga leran. Några mätningar över vattenhalten äro visser- 

 ligen icke gjorda, men ett vegetationsperioden igenom friskt örttäcke utgör 

 en viss borgen för, att det tunna mjälaskiktet just spelar nämnda roll. 



Förutom sådana i mer påfallande grad gynnade skogsmarker, som de 

 ovan skildrade, må i detta sammanhang ihågkommas den av gammalt 

 konstaterade goda växlighet, som präglar skogar på bergssluttningar, i 

 synnerhet nedom marina gränsen. Vid bedömandet av den roll, som 

 härvidlag kan komma på själva topografien och den övre grundvattens- 

 våningen, är emellertid att märka, att inom områden rned kalkhaltiga 

 jordarter de senares kalkverkan (jfr. Tamm 192 i) just nedom sluttningar 

 bäst kommer till sin rätt. Att det verkligen är kalkverkan, som särskilt 

 genom grundvattensströmmar så att säga aktiveras och sålunda i främsta 

 rummet trycker sin prägel pä markfloran, framgår med all önskvärd 

 tydlighet i sådana trakter, där berggrund och jordarter äro kalkfattiga 

 men förete strängt begränsade lokala inlagringar av skalgrus. Det norr- 

 ländska skalgruset förekommer nämligen huvudsakligast på bergsslutt- 

 ningar såsom inlagring i havssedimenten, ungefär på den plats i lager- 

 serien, som hos de skalgrusfria sluttningarna representeras av sand eller 

 mo, sålunda vanligen överlagrat av sand eller grus, stundom även klapper, 

 samt ofta underlagrat av lera. Den markflora, som utmärker sådana 

 lokaler, är så avvikande från de skalgrusfria sluttningarnas, att förf. med 

 framgång kunnat begagna sig av markfloran för uppspårandet av skal- 

 bankarna (jmf. förf.:s arbeten i denna fråga 1917, 1920, 1921). Förf., 

 som undersökt mer än ett hundratal skalgrusförekomster, känner i själva 

 verket endast en växtlokal, där vegetationsförhållandena tämligen be- 

 » stämt isynas indicera en lokal kalkförekomst, men där någon sådan nu- 

 mera med största sannolikhet kan sägas icke förekomma eller åtminstone 



