260 



BERTIL K. HALDEN 



Förf. foto. 



Fig. 7. Klapperstensfält, terrassformigt sluttande mot havet. Västerbotten, Lövångers s:n, 

 Kallviken, några få meter över havet. 



ej vara av någon större betydelse, nämligen den ovannämnda Storön i 

 Bergsjö. I det fåtal övriga likartade fall, där jag icke lyckats finna 

 någon kalkförekomst, ha undersökningarna av ett eller annat skäl icke 

 kunnat effektivt fullföljas. 



Samtliga ovan anförda exempel avse det gynnsamma inflytande pä 

 skogsväxten, som bergssluttningarnas lagerföljder åstadkomma. Detta 

 torde också av allt att döma vara vanligare än ett ofördelaktigt infly- 

 tande, isynnerhet inom smärre områden med svallgrus och sjösand, eller 

 där sluttningarnas jordtäcke företer en mosaik av morän och svallgrus. 



Exempel på mindre god skogsväxt, hopplöst dåliga skogsmarker och 

 impediment, som synas trotsa alla skogsföryngringsåtgärder, har man 

 allestädes på klapperfält (se fig. 7) och mäktiga svallgrusområden, som 

 sakna de för Lindefallet ovan skildrade extraordinära bevattningsför- 

 hållandena. Någon gång äro också sandavlagringarna på bergsslutt- 

 ningarna av sådan mäktighet, att deras yta blir för torr för granen. 

 Belysande äro i detta avseende förhållandena vid Älvåsens bergkomplex 

 i norra Hälsingland. Bergen uppnå här nära 500, sjöarna vid deras östra 

 fot däremot endast cirka iio — ^120 m ö. h. Marina gränsen, utbildad 

 som kraftiga erosionshak på östra och södra sluttningarna, c:a 250 m 



