GEOLOGISKA LAGERFOl.JDENS RETYDEESK 263 



ker, bör kunna anses helt utesluten. Ä andra sidan existerar en tänk- 

 bar möjlighet att genom sådant förfaringssätt förbättra skogens livsbe- 

 tingelser på klapperfält och mäktiga svallgrusavlagringar. 



Vi övergå nu att beröra några skogliga egenskaper hos områden med 

 svallgrus och sjösand i skyddad terräng och med i stort sett uppåt av- 

 tagande korn storlekar. 



Av dessa ifrågakomma som skogsmarker huvudsakligen sådana, som 

 hava sand eller mo i ytan; de leriga och mjäliga markerna tagas mesta- 

 dels i anspråk för jordbruket. 



Förf. har själv endast i ringa utsträckning och mer i förbigående stu- 

 derat sådana skogsmarker. Omdömet om dessa måste därför formuleras 

 mer försiktigt. 



Inom de vidsträckta grus- och sandområden, som utbreda sig väster om 

 Enångers kyrka (se fig. 8, sid. 261) förekommer på lägre nivåer, exempelvis 

 strax väster om Vedmora, sand av åtminstone en m mäktighet, överlag- 

 rande grus på svagt sluttande mark. Inom de övre delarna av sandområdet 

 dominerar tallskog med blåbär, ljung och lingon samt ett tämligen väl slutet 

 bottenskikt av mossor /^huvudsakligen Hylocomimn parietimtm) . Här och var 

 t. ex. i uthuggningen för en kraftledning förekomma dock fläckar, där ljungen 

 är ymnigare och mossorna ersättas av renlav och islandslav, och där sålunda 

 en tydlig tendens till tallhed är skönjbar. Sänkorna i sandområdet upptagas 

 av myrmarker. 



I västra delen av Uppland (Vittinge socken) finnas vidsträckta områden, 

 tillhörande Torstuna allmänning, där korrelationen mellan sanden och skogs-- 

 växten synes förlöpa efter alldeles liknande linjer. Att döma av den geolo- 

 giska kartan och tillhörande beskrivning föreligger här det största samman- 

 hängande området av svallgrus och sjösand från det inre av Uppland. Den 

 geologiska beskrivningen (bl. Skattmansö) framhåller terrängens jämna och 

 blockfria beskaffenhet. Sandens mäktighet överstiger flerstädes 6 fot Under- 

 laget utgöres av morän, här och var dock närmast av varvig lera. Varken 

 kartbladsbeskrivningen eller de dagböcker, efter vilka beskrivningen utarbetats, 

 innehålla emellertid några närmare detaljer, som kunna fullt klarlägga lag- 

 ringsförhållandena inom de stora sandfälten. Att här emellertid i allmänhet 

 är fråga om lagerföljd med uppåt avtagande kornstorlekar, får dock anses 

 troligt. (Ett par notiser i dagböckerna ge också stöd för denna uppfattning. 

 Sålunda utvisade en borrning mellan sjön Tarmlången och Siggeforasjön överst 

 torv, därunder en fot lera, därunder 2,25 fot sand, vilande pä lera, som 

 nedåt företedde tydlig varvighet. Söder om Emsjön vilar sand av 2 fots 

 mäktighet över grovt grus. — Huruvida en uppgift, hämtad från hushållnings- 

 planen för allmänningen, att jordarten inom tredje blocket utgöres av »täm- 

 ligen djup sandjord på lerbundet grus», åsyftar morän eller verkligt svallgrus, 

 torde knappast kunna avgöras.) 



Skogen å allmänningen, särskilt dess mellersta och norra delar, utgöres 

 enligt hushållningsplanen mestadels av tall, ej sällan av typiska tallhedar. 



