264 BERTIL E. HALDEN 



Tallskogens växtlighet säges vara »medelgod» eller »medelmåttig». Myrar in- 

 taga ansenliga delar av sänkorna inom sandfälten. 



Å sandfälten mellan bergen söder om Millesviks kyrka å Värmlandsnäs 

 (namnet Millesvik lär härledas från ett fornnordiskt »milde» = mjölsand) 

 växer, enligt beskrivning i hushållningsplanerna för Millesviks kyrkoherde- 

 boställe och stomhemmanet Helle, skog av huvudsakligen tall samt något 

 gran. Skogen säges i allmänhet eller flerstädes visa dålig slutenhet. Växt- 

 lighetsgraden är inom flertalet bestånd på sandjorden =-- 0,6. — Enligt egna 

 iakttagelser samt muntliga uppgifter av flera personer, som äga kännedom om 

 skogarna på Värmlandsnäs, torde nyssnämnda skogar i Millesvik kunna anses 

 som tämligen typiska för sandmarkerna på halvön. De geologiska förutsätt- 

 ningarna synas ej heller ägnade att ingiva förhoppning om avsevärt bättre 

 resultat: sandfält, med grusskikt skilda från underlagrande lera, ofta flack 

 terräng etc. Den roll, som själva lagerföljden härvid spelar, kan emellertid 

 icke utan detaljundersökningar närmare bedömas. 



Förf. finner det troligt, att jordarternas av kornstorleken 

 betingade höga grad av genom släpplighet samt den I äger följd 

 (jämte den ofta stora mäktighet och den flacka terrängform), 

 som karakteriserar den senast avhandlade gruppen av havsse- 

 diment, i allmänhet är ägnad att framkalla mindre gynnsamma 

 betingelser för skogsmark, i synnerhet för granen. Medan så- 

 lunda de högre belägna sandmarkerna lätt bli uttorkade i de 

 övre skikten (även i sluttningar) komma de lägre markerna 

 ofta att lida av för högt stående, stagnerande, sannolikt syre- 

 fattigt vatten. Det torde sålunda icke enbart vara dessa markers 

 genomsläpplighct och flackhet som är av ogynnsamt inflytande. 



Med några ord må slutligen de av mjäla eller havslera överlagrade 

 sand- och grusförekomsternas relation till skogsmarkernas vattenfråga i 

 korthet omnämnas. Såsom i det föregående framhållits, äro dessa före- 

 komster att söka i skyddade sänkor nedom marina gränsen. Lera ligger 

 ofta som underlag till gruset och sanden, och ofta täckes den övre leran 

 av torvbildningar. Rörande dessa senare, som väl oftare än de genuina 

 lermarkerna ifrågakomma såsom skogsmarker, vill jag här endast fram- 

 hålla de direktiv i fråga om dräneringen, som lagerföljden osökt giver. 

 De mellanlagrande grus- och sandskikten kunna ju betraktas som de 

 mest fulländade naturliga täckdiken, vilkas lutningsriktning dock i varje 

 särskilt fall genom sondering och avvägning måste utrönas. I de fall, 

 då grus- och sandskikten ej ligga alltför djupt, torde beaktande av deras 

 existens kunna vara av stort värde för rationell dränering. 



Under en diskussion för någon tid sedan rörande växternas beroende 

 av jordarternas geologiska natur yttrades bl. a., att det för växterna är 



