304 MARTIN LUNDBORG 



försattes vid alkalisk reaktion direkt med bromvatten (sulfatfritt!) i över- 

 skott, vid sur reaktion först efter alkalisering med soda. Lösningen in- 

 dunstades till torrhet och kiselsyra avlägsnades på vanligt sätt. Kisel- 

 syrehaltcn i proven varierade mellan 0,0 1 — 0,06 gr SiOz, en storhet 

 som ej kan försummas. 



Filtratet från kiselsyran indunstades, resten överfördes kvantitativt i 

 platinaskål och försattes med sin egen vikt svavelfritt natriumkarbonat, 

 som sammanrevs med provet. Platinaskålen ställdes på en med passande 

 hål försedd asbestskiva och inaskningen företogs med svampbrännare. 



Vindrosen, uppritad efter data från den närmaste statens meteorolo- 

 giska station, från vilken tillförlitliga uppgifter kunnat erhållas (Linder- 

 stens fyr), anger vindfrekvensen under försökstiden. Såsom var att vänta 

 ha vi den högsta svavelsyrlighetshalten i burarna NNW — O om rök- 

 källan. 



I huvudsak samma resultat gåvo även barrproven (proportionen svavel- 

 syrlighet: aska). Under den avsevärt längre tid barren exponerats för 

 gaserna (barrens livslängd minst 6 år) kan vindriktningen antagas ha 

 haft i det närmaste samma genomsnittliga frekvens (S\V). Försöken 

 göra ej anspråk på fullständighet, men så snart tillfälle ges skall jag 

 utöka barrprovsmaterialet. Redan nu peka emellertid resultaten åt visst 

 håll. Någon skadegörelse å vegetationen kunde emellertid ej i dessa 

 trakter förmärkas på grund av fabrikens öppna läge. 



Såsom ett drastiskt exempel från vårt land på verkan av mera kon- 

 centrerad svavelsyrlighet må erinras om förhållandena vid Falu gruva 

 under den tid, då malmen därstädes rostades i s. k. »rostgropar». Hela 

 traktens vegetation var då i det närmaste dödad. Säkerligen kan man 

 ännu i våra dagar peka på dylika skadegörelser genom avgaser från 

 sulfitfabriker, järnverk och rostugnar eller industrier med stor stenkols- 

 konsumtion. 



Resultaten från snöanalyser vid Vårtans elektricitetsverk framgå av 

 tabell I och torde ej tarva närmare utläggning. Förklaring till att vi 

 fått ett minimum av svavelsyrlighet närmast skorstenen i vindriktningen 

 (I) är att gaserna först längre bort från skorstenen sänkt sig med sotet 

 mot jorden. 



Snön togs ytligt till ett djup av c:a 1,5 cm, försattes i resp. provkärl 

 (vidhalsade glasburkar på 500 cm^) med bromvatten till bestående brun- 

 färgning, varvid gjordes den iakttagelsen, att snöprov, som vid sedermera 

 företagen analys befunnits hålla mest svavelsyra, också behövt största 

 bromtillsatsen. Tyvärr kunde emellertid inga exakta kvantitativbestäm- 

 ningar av bromtillsatserna göras. Bromöverskottet kokades bort och 

 totalsvavelsyra bestämdes som bariumsulfat. 



