RÖTORNAS BETYDELSE FÖR GRANEN O. DESS AVKASTNING 319 



dande i tvenne varandra så närliggande områden som Danmark och Syd- 

 sverige äro högst anmärkningsvärda. Så vitt jag kan inse, måste orsaken 

 härtill sökas i skiljaktiga existensbetingelser. Möjligtvis äro de klima- 

 tiska faktorerna här de utslagsgivande. 



Även om man blott fäster sig vid angreppens fördelning inom gran- 

 bestånden, framträder en tydlig olikformighet. I vissa trakter äro rot- 

 rötsskador så gott som obekanta, i andra däremot mycket vanliga. De 

 uppgifter, som härutinnan föreligga i litteraturen, visa dock ringa sam- 

 stämmighet. Albert Nilsson håller före, att angreppen på Omberg 

 äro starkast i de örtrika granbestånden, dvs. de växtligaste, medan rå- 

 humusskogarna med ris i markbetäckningen skulle vara jämförelsevis 

 obetydligt skadade. Iakttagelser i andra delar av Sverige ha bibringat 

 mig en liknande uppfattning: vill man inom råhumusområden ha utsikt 

 att stöta på rotrötor, så skall man uppsöka sådana bestånd eller träd- 

 grupper, vilka växa på en mark av mera mullartad typ. I Danmark 

 synes förhållandet vara ett annat. Enligt Fabricius äro angreppen här 

 svagast på sådana trakter, där bestånden äro jämna och snabbväxande; 

 de oväxtliga bestånden på mager jord och i vissa fall även på starkt 

 vindexponerade lokaler äro de för rotröta mest utsatta. Hur skola nu 

 dessa motsättningar kunna förenas? 



Som bekant torde vara har man från flera håll velat betrakta mottag- 

 ligheten för rötangrepp ur ärftlighetens synvinkel. För egen del kan jag 

 icke tro, att mycket är vunnet därmed, då vi för närvarande alldeles 

 sakna säkra fakta att bygga på i denna riktning. Ett antagande av i 

 fysiologisk mening immuna raser synes mig även stöta på vissa svårig- 

 heter, då som i nu föreliggande fall de angripande svamparna äro sår- 

 parasiter, dvs. endast förmå intränga genom ytliga, döda vävnader och 

 sedermera under sin vidare utveckling i veden huvudsakligen äro bundna 

 vid sådana. Även har man velat ställa en växlande mottaglighet i ett 

 direkt samband med en supponerad ärftlig olikhet i tillväxtintensitet. För 

 bedömandet av denna fråga synes mig en undersökning av NEGER (Bei- 

 trag zur Kenntnis desRotfäulepilzes. — Naturw. Zeitschr. f. Först- u. Landw., 

 15. Jahrg., Stuttgart 19 17) ge vissa hållpunkter. Under flera på varandra 

 följande år studerade han rotrötans framfart i ett granbestånd å reviret 

 Lossnitz i Tyskland. Beståndet var likäldrigt och innehöll stammar av 

 mycket olika växtlighetsgrad. Vid undersökningens avbrytande hade 

 54 ,% av dessa dödats av svampen, men något som helst samband mellan 

 mottaglighet och tillväxt kunde icke påvisas. 



Denna nu berörda, så att säga primära motståndskraft, med vilken 

 flera forskare räkna, får emellertid icke förväxlas med den, som ett en 

 gång angripet träd kan ställa mot svampens vidare framträngande. I 



