320 TORSTEN LAGERBERG 



detta avseende föreligga nämligen uppenbara skillnader, vilka stå i ett 

 direkt samband med växtlighetsgraden : i de frodvuxna stammarna växer 

 svampen betydligt hastigare än i de senvuxna. Får man rotröta i ett 

 växtligt granbestånd, kan man sålunda räkna med en relativt större eko- 

 nomisk förlust än den, som av samma orsak uppstår i ett oväxtligt be- 

 stånd under samma tid. 



Den viktigaste förklaringsgrunden till den olika häftighet, med vilken 

 Polyporus annosus uppträder inom olika skogstrakter, måste enligt min 

 mening sökas på annat håll. Även svampen har med säkerhet bestämda 

 krav på tillvaron, vilka i den mån de äro realiserade, tillåta den att ut- 

 veckla en allt större aktivitet. Man har tidigare från flera håll tillmätt 

 de klimatiska faktorerna stor vikt härutinnan, men sannolikt spela vissa 

 humusfaktorer en fullt ut lika stor om inte ännu större roll. 



Undersökningar över svampens levnadsförhållanden, som utförts i senare 

 tid, framför allt HiLEYS, ha givit ett bestämt stöd för den uppfattningen, 

 att annosus-xnyce\&\. växer i markens humus och övre mineraljord. Det 

 kan under sådana förhållanden även antagas, att trädrötternas infektion 

 huvudsakligen sker genom inväxande mycel och mindre genom sporer 

 eller de för svampen egendomliga konidierna. Den förnämsta uppgiften 

 för sporer och konidier skulle då vara den att sprida svampen till nya 

 marker; båda dessa slag av förökningskroppar gro med lätthet på humus. 

 Då de emellertid bildas i eller till och med under markytan, ha de ganska 

 ringa utsikter att kunna spridas på några längre avstånd. Detta skulle 

 åtminstone delvis kunna lämna en förklaring till rotrötans mycket ojämna 

 uppträdande i våra skogsmarker. Ett stöd för, att vissa humusfaktorer 

 måste äga en avgörande betydelse för rötangreppens häftighet och om- 

 fattning, ger en iakttagelse, som gjorts såväl i Danmark, Tyskland och 

 England som hos oss. Man har nämligen lagt märke till, att ett första 

 barrträdsbestånd, som uppdrages på gamla, sedan länge obrukade åker- 

 marker, i särskilt hög grad är utsatt för angrepp av Polyporus ajmosus. 

 Detta har nog synts mången egendomligt, särskilt därför, att man icke 

 velat tänka sig den möjligheten, att svampen redan från början kunde 

 äga en rik förekomst på sådana marker. Jag har dock gfundad anled- 

 ning att tro, att så är förhållandet, ja, att svampen just på sådana om- 

 råden lever under betingelser, som förläna den en särskilt hög grad av 

 vimlens. 



I Tyskland ha ALBERT och ZiMMERMANX (Besteht ein Zusammenhang 

 zwischen Bodenbeschaffenheit und Wurzelerkrankung der Kiefer auf auf- 

 geforstetem Ackerland? — Zeitschr. f. Först- u. Jagdvv., Berlin 1907) sökt 

 utröna orsakerna till rotrötans koncentrerade uppträdande på gamla åker- 

 marker. De framhålla, att något samband mellan den mineraliska sam- 



