322 TORSTEN LAGERBERG 



Siffrorna i denna tabell äro intressanta ur flera synpunkter. För det 

 första ser man, att svampen under sin växttid förändrat p^-värdena, så 

 att surhetsgraden i alla kulturkärlen blivit praktiskt taget densamma (pjj 

 i medeltal 4,1). Men det framgår dessutom, att produktionen med av- 

 tagande ursprunglig surhetsgrad stegras, och att den visar ett deciderat 

 maximum vid pj^ 5,9. Vid neutral reaktion växer mycelet visserligen 

 bra nog, men dock åter svagare än vid förenämnda pjj-värde. Försöket 

 ådagalägger slutligen, att svampen är ytterligt känslig för vissa yttre in- 

 flytelser. I det av Penicillmm förorenade provet uteblev så gott som 

 all tillväxt (produktionen var i alla händelser ovägbar). Penidllium-Q.x\.Qr 

 äro kända för att under vissa förhållanden bilda oxalsyra, vilken för 

 många andra härutinnan prövade svampmycel verkar som ett gift. Det 

 lider intet- tvivel, att kulturens misslyckande även i detta fall beror på 

 giftverkan. En jämförelse m.ed HiLEYS i England utförda kulturförsök 

 erbjuder just i denna punkt ett stort intresse. HiLEY använde bl. a. 

 olika slags humus som substrat och fann, att svampen utvecklade sig 

 kraftigt, då denna var steriliserad; på osteriliserad humus däremot växte 

 den över huvud taget icke. I senare fallet uppstod nämligen en rik 

 bakterievegetation i kulturkärlen. Hll>EY tillskriver denna ett förlamande 

 eller rent av dödande inflytande på annosus-myctXQt. 



Dessa nu refererade erfarenheter kunna väl synas allt för otillräckliga 

 för några mera vittgående slutsatser, men de förefalla mig dock kunna 

 tillåta uppställandet av en arbetshypotes för vidare prövning. Det är 

 sålunda troligt, att Polyporus annosus når sin kraftigaste utveckling i 

 jordar med ett pjj av omkring 6 under förutsättning, att organismer, som 

 verka direkt hinderliga, icke finnas närvarande eller endast förekomma i 

 så oansenlig mängd, att deras skadliga inflytelser icke kunna göra sig 

 gällande. Under sådana förhållanden skulle man även ha rätt att vänta 

 sig en högsta grad av virulens hos svampen. Genom detta antagande 

 skulle man också få en plausibel förklaring till rotrötans intensiva upp- 

 trädande i de första bestånden på gamla åkermarker. Enligt meddelande 

 av dr. O. Arrhenius karakteriseras nämligen sådan åker, som legat 

 obrukad så länge, att den återtagit en naturlig gräsvegetation, av ett 

 Pj^ omkring 6. Kanske inträffar det ävenledes, att de för svampen di- 

 rekt hinderliga organismerna här ha ogynnsammare existensbetingelser. 



Fråga är nu, om ett andra och även senare bestånd på före detta 

 åker äro i lika hög grad utsatta för rotröta som ett första; Hartig 

 har härutinnan uttryckt en förmodan, att epidemierna skulle upphöra 

 med det första beståndets avverkning. I och för sig synes mig dock 

 ett dylikt antagande föga sannolikt, och NEGER har även visat, att det 

 icke är riktigt. Däremot är det kanske tänkbart, att angreppsintensi- 



