324 TORSTEN LAGERBERG 



HiLEYS försök ha sålunda visat, att oskadade rotdelar icke kunna 

 angripas av svampen, men att skador av varje slag, särskilt sådana, som 

 leda till hela rotdelars bortdöende, bilda de bästa ingångsportar för 

 mycelet. Dessa resultat understryka klart vikten av, att barrträdsplantor, 

 som användas for kulturer, ha fullständigt friska rotsystem, då de utsättas 

 i marken. Denna fråga ägnas säkerligen icke så stor uppmärksamhet, 

 som den verkligen förtjänar. Om plantorna i plantskolorna utvecklat 

 allt för vidlyftiga rötter, drar man sig icke för att beskära dessa för att 

 underlätta planteringsarbetet. Ovana plantörer låta ofta plantorna komma 

 i jorden med rötterna i ett alldeles onaturligt läge, eller ock låta de dem 

 av ovarsamhet skadas genom uttorkning före planteringen. Hur som 

 helst kan man vänta, att delar av rotsystemen skola dö i marken efter 

 en dylik oförsiktig förbehandling; i och därmed äro, som vi ha sett, 

 även infektionsmöjligheter genast för handen. Ett exempel på, att en 

 illa utförd plantering lett till angrepp av Polyporus annosus med dödlig 

 utgång redan i plantans femte levnadsår, återges i fig. 5. Bilden visar den 

 nedre delen av stammen på en tall och ett genom planteringen alldeles 

 deformerat rotsystem; på rothalsen i jordbrynet har svampen utvecklat 

 fruktkroppsanlag. Materialet härstammar från en kultur i Skåne. 



Utsikter för skador genom rotröta äro uppenbarligen större, då plan- 

 torna utsättas vid högre ålder. Gran planteras ofta som fyraårig efter 

 att ha varit omskolad kanske ett par gånger. Då så stora plantor skola 

 flyttas, är det säkerligen omöjligt att undvika skadegörelser på deras 

 rotsystem. Om man därtill använder dem för kultur å gammal åker- 

 mark, där angreppsmöjligheterna för rotrötan i och för sig äro stora, bör 

 det icke förvåna, att man redan efter få års förlopp får bevittna en stor 

 dödlighet i det uppväxande beståndet. 



Om vi nu mot bakgrunden av den framställning, som jag i det före- 

 gående lämnat, skärskåda de möjligheter vi äga att förebygga skade- 

 görelser genom Polyporus annosus, blir det klart, att några direkta be- 

 kämpningsåtgärder knappast kunna komma i fråga. Den av Hartig 

 rekommenderade kringgrävningen av dödade eller döende trädgrupper för 

 att lokalisera angreppen måste betecknas som alldeles ineffektiv, då man 

 måste förutsätta, att svampens konidier och sporer spridas för att gro 

 var som helst i marken. Jag har för övrigt i Sydsverige själv sett dylika 

 försök och kunnat övertyga mig om, att de icke medfört åsyftat resultat. 

 En direkt motåtgärd, med vilken dock något kanske kunde vinnas, är 

 kalkning av marken. HiLEYS kulturförsök lämna i viss mån ett stöd för, 

 att en sådan behandlingsmetod skulle kunna bli framgångsrik. Han fann 

 nämligen, att en tillsats av 10 % kalk till den humus, på vilken han 

 odlade sina mycel, omöjliggjorde svampens utveckling. Den tillsatta kalk- 



