330 



TORSTEN LAGERBERG 



Fig. II. 



bland skogMnän gängse benämning 

 är oviss. Jag har hört uppgivas, att 

 namnet skulle ha uppkommit därav, 

 att de åsyftade rötorna skulle vara 

 särskilt vanliga hos granar, som växa 

 i närheten av kallkällor. Källrötorna 

 synas ha sin största spridning inom 

 1 y m vårt norra barrskogsområde. Det för 



* " dem mest utmärkande är deras 



stränga lokalisering. De äro nämligen 

 i regel begränsade till den del av 

 stocken, som ligger under brösthöjd. 

 I själva stubbkroppen kunna de 

 uppta en stor del av diametern, sam- 

 tidigt som veden här brukar vara 

 mycket starkt destruerad, men där- 

 efter avta de snabbt både i omfatt- 

 ning och styrka och utlöpa vanligen 

 i en fin spets kring märgen. Röt- 

 volymen blir sålunda närmast socker- 

 toppsformad. Denna källrötornas art 

 är så väl bekant för vana skogs- 

 arbetare, att de redan påförhand veta, 

 till vilken utsträckning en stock bör 

 lumpas, för att rötan skall bliva helt 

 och hållet avlägsnad. Ehuru käll- 

 rötorna sålunda uppträda inom stoc- 

 karnas värdefullaste delar, är deras 

 ekonomiska betydelse jämförelsevis 

 underordnad. 



Källrötor förekom.ma även hos tall. 

 I sina mångskiftande former erbjuda 

 de ett intressant studiefält, men myc- 

 ket är dock icke för närvarande känt 

 om deras verkliga natur. Enligt en 

 hos oss gängse uppfattning skulle de 

 samt och synnerligen förorsakas av 

 Förf. foto. Polyporus vaporarius (Pers.) Fries 



Polyporus vaporarms. Inom den (fig- 10, II). Denna uppfattning ema- 



fastä ytveden är stocken utfylld av ^erar säkerUgen från Albert Nils- 



en brun krympningsröta med vita 

 mycelfläckar. — ^/g 



nat. storl. SONS undersökningar över barrträds- 



