16 X LITTERATUR 



värderingsläran har emellertid utvecklat sig ensidigt till att alltför mycket 

 bli ett räknesätt. Matematiken är blott ett hjälpmedel och ger uteslutande 

 formella resultat. Ett exempel härpå är det faktum att i verkligheten ej för- 

 väntningsvärden och kostnadsvärden stämma överens. Om man inhägnar en 

 kultur så sker detta helt enkelt för att skydda sin förmögenhet mot förstö- 

 relse men icke med tanke på att man sedan skall få igen det härför ned- 

 lagda kapitalet med ränta pä ränta. Skogens värde och räntabilitet vilar 

 ytterst på dess tillväxtprestationer, och det gäller därför att i första hand 

 utreda dem. — Pressler och G. Heyer ha grundlagt skogsvärderingsläran, 

 och för dem var det naturligt att utgå från privatekonomiska synpunkter. 

 Denna överskattning av de privatekonomiska synpunkterna daterar sig från 

 Manc/ies/c'rsko\a.n eller den klassiska liberalismen, för vilken tankeriktning 

 statens ekonomiska verksamhet borde om möjligt helt och hållet bortelimi- 

 neras och allting borde utbilda sig under den fritt verkande konkurrensen. 

 Sålunda har markränteteorien föga att skaffa med nationalekonomi i vid- 

 sträckt mening, och det är därför icke heller ovanligt att markräntelärans 

 teoretiska anhängare i sin skogspolitik betydligt måste modifiera resultaten 

 av sina kalkyler. — En hörnsten i hela det ekonomiska systemet utgör 

 räntefoten, och härvidlag ha många skäl anförts, varför man borde räkna med 

 en lägre forstlig räntefot, än den vanliga räntan, t. ex. därför att skogen är 

 en bekväm kapitalplacering — träden växa av sig själva — , därför att kapi- 

 talet placeras på lång tid, därför att den skogliga teknikens framsteg ge hopp 

 om ökat utbyte, därför att trävarupriserna komma att stiga, därför att skogs- 

 bruket är en så ovanligt säker näring, därför att man så lätt kan realisera 

 skogskapitalet, därför att den allmänna räntefoten har en sjunkande tendens 

 med stigande kultur, o. s. v. Alla dessa skäl, menar förf., förklara, varför 

 det finnes folk som nöjer sig med mindre ränta än den eljest vanliga, men 

 de förklara ej varför skogsbruket verkligen ger en lägre ränta. Överhuvud 

 är det oriktigt att fastställa eller tillåta en särskild räntefot. Frågan gäller 

 ju i stället vilken ränta som faktiskt presteras. Förf., vänder sig särskilt mot 

 Endres, som i sin lärobok »Waldwertrechnung und Forststatik», Berlin 19 19, 

 laborerar med en särskild forstlig räntefot och en särskild förräntningsprocent, 

 Förräntningsprocenten är just vad en nationalekonom menar med räntefot, 

 men den ENDRES-ska räntefoten saknar varje sammanhang med kalkylerna 

 och fastställes en gång för alla enligt allmänna överväganden till 3 % . 



S. P. 



Neue Grundlagen der Holzmessung. W. Hohenadl, Forstwissenschaft- 

 liches Centralblatt. Heft. 2 — 10, 1922. 

 HoHENADLs avhandling är lång och ansträngande, och den är fullkomligt späc- 

 kad med krångliga formler. Referenten har icke kunnat finna att förf. har fått något 

 praktiskt grepp på ämnet men anser likväl att en så pass betydande avhandling 

 som HoHENADLS cj bör förbigås med tystnad. — Förf. utgår ifrån att träden upp- 

 byggas efter den principen, att de skola kunna uppbära sin egen vikt. Detta 

 bör emellertid ej fattas så, att de nöja sig med så små dimensioner, som här- 

 till skulle erfordras, utan förf., anser, att de uppbyggas med en viss säkerhets- 

 grad — S gånger starkare än vad som behöves — i vilket fall stamkurvans 

 ekvation blir densamma, antingen S är = i eller ej. Förf. säger, att i samma 

 mån som specifika vikten hos ett träd är låg, i samma mån blir tillväxten i 



