OM ELEVANTALET VID SKOGSHÖOSKOLAN x 69 



höver jag endast hänvisa till den nu rådande, svåra arbetslösheten. Om vi 

 emellertid grunda vårt omdöme enbart på den nu rådande arbetslösheten, 

 riskera vi, att detsamma blir lika missvisande som kristidens uppfattning 

 visat sig vara, ehuru åt rakt motsatt håll. Arbetslösheten kan ju vara en till- 

 fällig kristidsföreteelse, som f. ö. förekommer inom alla yrken. Jag fruktar 

 emellertid, at så icke är fallet inom vårt yrke. Det var i stället personal- 

 bristen för några år sedan, som var ett tillfälligt, övergående kristidstenomen. 

 Arbetslöshetten är stor nu. Men den var icke så mycket mindre år 19 13, 

 ett av de för vår trävarurörelse mest gynnsamma år som funnits. Detta är ett 

 förhållande, som är värt det största beaktande. Varnande röster hava icke 

 heller saknats. I Skogsvårdsföreningens tidskrifts septemberhäfte år 19 14 

 framhöll jägmästare Hkdkmann-Gade dessa förhållanden och uttalade sina 

 allvarliga betänkligheter beträffande skogshögskolans stora antal elever. 



Faran av ett jägmästareproletariat äro uppenbara. Vad detta innebär av 

 svårigheter för tjänstemännen själva behöver icke framhållas. Men även sko- 

 garna och skogsvården bliva hdande, och det för långa tider framåt. Genom 

 att eleverna under de sista 25 åren kunnat utväljas bland ett 3 ä 4 gånger 

 större antal sökande har genomsnittsnivån bland eleverna blivit förhållandevis 

 god. Fördelarna av denna det naturliga urvalets lag komma att bliva ganska 

 illusoriska, om icke en betydlig minskning av elevantalet beslutas. Detta 

 borde skogsägareförbundet hava betänkt. På detta förbund vilar en stor del 

 av ansvaret för det nuvarande läget. Beslutas icke en avsevärd minskning 

 kommer väl sannolikt elevantalet att ändock minskas genom att antalet sö- 

 kande nedgår, men denna minskning sker pä bekostnad aT genomsnittsnivån. 



Kan ytterligare behov av jägmästare väntas? Det kunde ju hända att så vore 

 fallet, och då borde hänsyn härtill tagas vid elevantalets bestämmande. 



I Danmark äro mycket ofta särskilda jägmästare anställda vid de stora 

 godsen. Om detta mera allmänt bleve fallet även här, skulle stora möjlig- 

 heter yppa sig. Om vår f. n. gällande lagstiftning icke direkt lägger hinder 

 i vägen härför, så motverkar den dock ett sådant anställande av egna förval- 

 tare. Jag vill endast i förbigående erinra om att en skogsägare med egen 

 ordnad sakkunnig förvaltning, får erlägga samma skogsvårdsavgift som alla 

 andra, oaktat han icke begagnar sig av skogsvårdsstyrelsernas viktiga rådgi- 

 vande verksamhet eller kanske icke ens, i vissa län åtminstone, har rätt till 

 bidrag i någon form från skogsvårdsstyrelserna. 



Även vid lantmannaskolorna skulle man kunna tänka sig, att en del utbil- 

 dade skogsmän anställdes, likasom agronomer nu. Skogen är ju ofta mer än 

 hälften av de värden, en blivande bonde får under sin förvaltning. 



Innan någon tendens till en sådan utveckling kommit till synes, kan dock 

 icke ett för stort elevantal försvaras med dessa ovissa möjligheter. 



FInr mycket bör antalet nedsättas? Det är enligt min uppfattning en mycket 

 stor brist hos de hittills gjorda försöken till beräkning av det rätta elevan- 

 talet, att dessa beräkningar endast grundat sig på rekryteringsbehovet, om 

 »åldersklassfördelningen» varit normal — 1907 års beräkning — eller i 

 mycket hög grad baserats på en uppskattning av ett framtida personalbehov 

 — 19 1 7 års beräkning. Den historiska synpunkten, om jag så fårsäga, eller 

 kontinuiteten i utvecklingen har däremot i alltför hög grad förbisetts. 



