II. DEN PRIVATA SKOGSHUSHÅLLNINGEN OCH 



DÄRMED SAMMANHÄNGANDE FÖRETEELSER 



I FINLAND UNDER ÅR 1922. 



Vid en perspektivisk återblick på företeelserna inom Finlands skogshushåll- 

 ning och skogsvård under år 1922 frapperas man kanske mest av det tempera- 

 mentsfulla meningsutbytet i facktidskrifter och dagspress angående följderna för 

 den rationella skogshushållningen av den stora jordreformens genomförande. 



Jordreformen: Lex Kallio. 



Som bekant godkände riksdagen genom beslut av den 14 oktober 1922 

 det lagförslag, som efter sin upphovsman, landets nuvarande statsminister, i 

 hävderna skall bära namnet Lex Kallio. Beslutet hade föregåtts av en för 

 våra förhållanden sällsynt lidelsefull politisk kampanj. 



Lagen åsyftar närmast vidtagandet av tvångsåtgärder för den obesuttna be- 

 folkningens förseende med jord för kolonisations- och bostadsändamål, där 

 möjligheter till frivillig jordanskaffning saknas. I lagen stadgas sålunda, att 

 ät kvalificerad person erforderliga jordområden — där sådana icke kunna 

 anskaffas från staten tillhörig jord eller genom köp — må uttagas genorn 

 tvängslösen från lägenheter, som icke bebos av ägaren eller rationellt bebru- 

 kas och omfatta större areal än den för kolonisationslägenhet i södra Finland 

 bestämda maximiarealen av 40, i norra Finland av 95 har, eller vilka, även 

 om ägaren själv bebor eller brukar densamma, i södra Finland omfatta mer 

 än 200, i norra Finland mer än 400 har jord. I sistnämnda fall kan från 

 lägenheten uttagas intill 50 % av dess areal sålunda, att överlåtelseskyldig 

 jordägare skyldigkännes att avstå så många procent, som han innehar fulla 

 1 00-tal ha jord, förutom impedimenter. Likväl stadgas en del undantag från 

 denna överlåtelsei)likt, bland vilka den ur skogsvårdssynpunkt viktigaste inne- 

 håller bestämmelsen att tvångsinlösen icke må gälla »skogsmark, som är nöd- 

 vändig till husbehovsskog för huvudgården — — — — — — — — eller 



vilken det med beaktande av därå växande värdefull skog eller till följd av 

 därstädes utförda rationella skogsföryngringsarbeten vore fördelaktigast bevara 

 för skogsväxt — — — — — • — — — ». Som ersättning för tvångslösen 



erlägges det på orten gångbara priset, vilket vid stigande jordpris icke må 

 bestämmas högre än de priser, som vid frivilliga köp på orten under de se- 

 naste fem åren i medeltal erlagts för enahanda jord. Priset komme att i 

 j)raktiken huvudsakligen erläggas i 7 -procents statsobligationer. 



Som synes riktar sig lagen närmast mot de stora jordegendomarna och 

 drabbar sålunda främst storgodsägarna och träförädlingsindustribolagen, vilka 

 merendels utsättas för hot om ända till 50 °o tvångsinlösen av sin ägande 

 jord. Vad detta innebär för den rationella skogsvården och skogshushåll- 

 ningen ligger i öppen dag. Lagens bestämmelser om vad slags skogsmark 

 icke får tvångslösas äro nämligen ytterst svävande — begreppet »värdefull» 

 lämnar uppenbarligen rum för en mängd skilda tolkningar. Avgöranderätten 

 vid expropriationsförfarandet är lagd i händerna på myndigheter, vilka till 

 stor del sammansättas av personer a priori avogt stämda mot skogsbolagen 

 och skogsbrukarna samt saknande erforderlig kompetens i skogsvårdsangelä- 

 genheter. Förverkligandet av lagens syftemål måste därför ofta leda till en 



I 



